Režie:
Alice WinocourScénář:
Alice WinocourKamera:
Stéphane FontaineHrají:
Virginie Efira, Benoît Magimel, Grégoire Colin, Maya Sansa, Amadou Mbow, Nastya Golubeva Carax, Anne-Lise Heimburger, Sofia Lesaffre, Zakariya Gouram (více)Obsahy(1)
Jedného jeseného večera sa Mia stala jednou z obetí teroristického útoku na parížske bistro. Ani po troch mesiacoch sa sa nedokáže vrátiť k normálnemu životu a z osudného večera si pamätá len útržky, z ktorých sa snaží poskladať ucelený obraz udalosti. Musí získať späť svoje spomienky, aby mohla začať znovu žiť. (RTVS)
Videa (3)
Recenze (17)
O snímku jsem neměl až do nascendiho komentáře ani tušení, a tady se jasně ukazuje, že by se množina Oblíbení uživatelé měla nazývat spíše Užiteční uživatelé, protože se člověk díky těmto lidem dostane i k filmům, které by jinak minul, aniž by vůbec zaznamenal jejich existenci. Tato záležitost není vhodnou pro milovníky akčního žánru, protože děj plyne dosti zvolna a jde hlavně o pocity. Ne, není to žádná emocionální ždímačka (přestože nepochybuji o tom, že bych se jí v americkém podání dočkal), jde spíš o to, zda se divák dokáže alespoň částečně (bez samotné zkušenosti, kterou bych nikomu nepřál, to víc než částečně ani nejde) naladit na emoce hrdinů tohoto snímku. Mně se to asi podařilo, protože jsem při sledování cítil střídavě vztek, pohrdání, smutek i radost, takže je jasné, že se mi Alice Winocour dostala pod chitin. Sám se tomu vzhledem ke své povaze divím, ale stalo se. Z mého pohledu šlo o jakousi oslavu všech obyčejných lidí, kteří se bez vlastního přičinění dostanou do situace, kdy o jejich životech rozhoduje skupinka vypatlanců, a kteří, přestože vyváznou, už nikdy nemohou vnímat život a svět tak jako dosud. Můj dobrý pocit z celé záležitosti ještě umocnila Virginie Efira v hlavní roli, protože, jak jsem už naznačil v komentáři / recenzi k filmu Benedetta, je to nejen schopná herečka ale i sakra pěkná žena (přibývajícímu věku navzdory). / Poučení: Život a blbec dokáže člověku pěkně překopat priority. 4*+ ()
Při vší úctě ke 130 obětem série teroristických útoků pošahaných islamistů z IS v noci na 14. prosince 2015 v Paříži zůstávám u jedné hvězdy protože myslím, že na CSFD se hodnotí kvalita filmů a když už události tak jejich mimořádné zpracování. Tato patetická nuda, (A to mám Virginii Efiru tak rád), s řadou nelogických reakcí a hloupých vztahových náznaků nesplňuje u mne ani jednu hodnotu kvality. Snad jen jedinou. Každá víra v cosi neexistujícího v hlavách nevzdělaných a hloupých po celé věky plodila pouze násilí. ()
Samotný atentát je vyřešen za pár minut, přesto mu napětí, ani více času nechybí. Jde především o pozdější skládání střípků, stále se opakující myšlenky a hledání odpovědí na několik otázek. Odpovědí, jenž by mohly pomoci v boji s posttraumatickou poruchou, kterou Alice Winocour dokáže podat stejně dobře, jako Virginie Efira v hlavní roli. Překvapilo mě, že zrovna opakovaný pobyt na místě může být ku prospěchu, ale minimálně ve vzpomenutí si to smysl dává. Mia tu však nenalézá pouze pochopení, ale i osočení. Pozdější přiznání je jednou z nejlepších scén, stejně jako to v soukromém životě, které na vzniklou situaci hází úplně jiné světlo a někdo má jistě nad čím přemýšlet. ()
Tento film veľmi dobre ukazuje, čo sa stane po udalosti, ako je tá z novembra 2015 v Paríži: život jednoducho nemôže byť rovnaký ako bol po teroristických útokoch. Tí, čo prežili, sú prenasledovaní tým, čo zažili, a cítia sa hlboko spojení s ostatnými ľuďmi, ktorí prežili, mnohí z nich cítia nutkanie znovu navštíviť bistro, kde sa to stalo, a pochopiť, čo sa stalo. Táto skúsenosť je pre niekoho taká hlboká, intímna a posúvajúca, že v podstate vytvára novú rodinu, pozostalých, na úkor existujúcich vzťahov. Hlavná postava sa pristihne, že sa snaží rozpamätať, čo sa stalo, čiastočne preto, že je obvinená z toho, že sa v momente útoku zavrela na záchode a odoprela úkryt ostatným, ale aj čiastočne preto, že sa nemôže s priateľom pohnúť ďalej. Medzi traumou, posttraumatickou stresovou poruchou (vykreslená veľmi pútavým spôsobom) a jej snahou poskladať veci dokopy, objavíme aj nádej a ľudské spojenie, a toto je jeden z tých filmov, kde postavenie nevery funguje. Musím ešte pochváliť réžiu a hlavne scénu pred útokom a prebiehajúci útok, tieto scény sú natočené s naliehavosťou a dusnou atmosférou. 7,5/10 ()
Vždy ma rozčuľovalo, že pri násilných trestných činoch sa pozornosť médií aj ich konzumentov sústreďovala výlučne na páchateľov a obete ostávali mimo záujmu. Preto som bol príjemne prekvapený takmer neznámym filmom, v ktorom je to inak. Ocenil som množstvo momentov z psychiky obetí, o ktorých som nemal ani tušenia. Až dodatočne som si všimol, že film nakrútila žena, čo vysvetľuje s akou vnímavosťou a citlivosťou to urobila. Jediným mínusom ostáva, že kdejakú kravinu si pozrú desaťtisíce a tento film hodnotím ako 21. užívateľ a komentujem ako tretí. ()
Galerie (10)
Zajímavosti (5)
- Za námetom na film je osobná skúsenosť režisérky a scenáristky Alice Winocour. Počas útokov v Bataclane bol v nebezpečenstve je brat. V tom čase s ním komunikovala cez SMS, pričom ju žiadal, aby mu nepísala, „pretože to miesto obsadili teroristi“. Režisérka potom svoj scenár naplnila vlastnými spomienkami na túto noc, ale aj diskusiami, ktoré mala so svojím bratom. Okrem toho sa stretla s psychiatrami a obeťami, aby lepšie prehĺbila scenár. (Arsenal83)
- Herečka Virginie Efira sa na film pripravila tak, že sa išla poradiť s psychiatrom so špecializáciou na traumu. Vysvetľuje, že pre svoju rolu musela „pochopiť, aká je táto forma disociácie, ktorú môžete mať sami so sebou. Čo je to tá myšlienka, že už naozaj nepatríš do sveta.” (Arsenal83)
- Oblečenie postavy Mii (Virginie Efira) - jej motorkárska kombinéza - má symbolizovať akoby brnenie, ochranu. Má to evokovať silného človeka, ktorého hrozné udalosti nezlomili. (Arsenal83)
Reklama