Režie:
Jasudžiró OzuKamera:
Kazuo MijagawaHudba:
Takanobu SaitôHrají:
Gandžiró Nakamura, Mačiko Kjó, Ajako Wakao, Hiroshi Kawaguchi, Haruko Sugimura, Čišú Rjú, Hitomi Nozoe, Haruo Tanaka, Kódži Micui, Hikaru Hoši, Mantaró Ušio (více)Obsahy(1)
Kočovné divadlo se na lodi přesouvá do příští destinace. Šéf souboru má mladou přítelkyni, ale v městě, kam přijíždějí, žije jeho stará láska a vychovává jeho syna. Syn to ovšem neví a považuje otce za strýce. Vše se dozví divadelníkova přítelkyně a ze žárlivosti zosnuje pomstu. Je do ní zapletena jedna mladá krásná herečka a všem tato událost změní životy. Zároveň jsou citlivě zachyceny charaktery jednotlivých herců souboru a naznačen jejich nelehký úděl. (Foma)
(více)Videa (1)
Recenze (15)
Áno, Ozu je bezpochyby najpovolanejší pozorovateľ života, ale najmä vytvoril kolobeh, okolo ktorého sa táto rodinná dráma môže v takomto prostredí a na takých úrovniach odohrávať. Kabuki života alebo život pod záštitou Kabuki. Dôraz je kladený na výtvarnú stránku, kde sa Mijagawove schopnosti rozrastú z inak typicky čiernobieleho tieňovania na zosnovanie typizovaných atmosfér. Výborné je aj zvolenie počasia v rušných momentoch (metafory). Proste Ozu vie pospájať fragmenty akýchkoľvek úrovní v efektívnu dramatickú os a nezabudne na najrôznejšie odtiene emócií, ktoré sú tu prítomné aj za rohmi. A odprostil sa nemalo od typického statického snímania a skúša aj nové veci, vyvíja sa aj jeho kameramanské oko, v čom má u mňa ako u stredoeurópana výrazné plus. ()
Pre mna zatial asi najslabší Ozuov film, čo spôsobili síce viac prejavené, niekedy až netradične expresívne (násilie na ženách) emócie, ale v konečnom dôsledku trochu menej divácky účinné, ako v Príbehu z Tokia alebo Kvete rovnodennosti. Asi je to tým, že život "obyčajného" človeka, spájajúceho ho s jedným miestom je nám bližší, ako ten kočovný. Určite verím, že Ozu má život divadelníkov perfektne zmapovaný a asi to takto nejak medzi nimi vyzeralo. Generačné a sociálne rozdiely sa museli vo vzťahoch nutne prejavovať. Je zaujímavé, že pravdu tu má tá mladšia generácia a potom ženy všeobecne, nie sme svedkami otrockého zastávania sa starých hodnôt. Jedna hviezda navyše (doceniť sa to myslím na prvý krát nedá) za tú krásnu mladú Japonku (nespomínam si momentálne na žiadnu krajšiu), o ktorú by som bojoval rovnako horlivo, ako jej milenec. Očakával som ako záver nejaké emocionálne silné divadelné vystúpenie, riešilo sa však užehlovanie vzťahov a asi je to dobre. ()
Už jen to, jak je tenhle snímek krásně barevný, je potěchou pro oči. Právě oči jsou primárně smysl, který je při sledování tohoto filmu využíván. I když je zvukově malebný, v tomhle smyslu až tak nevyniká a bude to právě obrazový dojem, který ve vás zůstane, a to i s poslední scénou. Krásné, vtipné a tragické bez toho, aby se jednotlivé roviny navzájem nulovaly. ()
Ozu pro mě zůstává nečitelný. Příběhy založené na emocích a lidskosti zprostředkované úzkostlivě mechanicky sebestřednou režií, která na sebe neustále strhává pozornost svou chladností a "objektivitou". Ještě víc než úzkostně dokonalé kompozice mě ze zážitku vytrhává robotický střih dialogů a často nepřirozeně rozjařená hudba evokující konstruovanost. Ozuovi filmy jsou pro mě absolutně nevtahující, kombinací filmových prostředků pro mě nevzniká ani přesvědčivý prostor, ani příběh, ani nálada, ale jen exhibice. ()
On si vsune do úst cigaretu, hledá sirky. Ona k němu přijde, ze své krabičky jednu vytáhne, škrtne a čeká, až si o ní muž svoji cigaretu zápalí. Ten ji ignoruje a hledá dál. Sirka dohoří, žena zápalí další a čeká. Když už sirka dohořívá, tak se k ní muž nakloní a cigaretu si zápalí. A v ten moment víme, že všechno dobře dopadne. Nejkrásnější a nejsubtilnější scéna smíření, jakou jsem kdy ve filmu viděl. Ozuovi se podařilo krásně zachytit prchavý svět japonských kočovných herců, kteří jako traviny ve větru nikdy nezůstanou v klidu a jejichž vykořeněnost byla tradičně jak zdrojem opovržení tak touhy uniknout z pravidly svázané a na místo vázané společnosti, která neustále vyžaduje, sleduje, dohlíží. Principálův výbuch vzteku, když se jeho nepřiznaný syn zamiluje do jedné z jeho hereček, je toho skvělou ilustrací. On někam patří, ona ne, on se může stát respektovaným členem komunity, ona kromě zbytku souboru nikoho nemá. Je poznamenaná a pro tak důležitou instituci, jakou je manželství, kde jde více o status než o lásku, zcela nevhodná. Další z Ozuových pokusů naposledy zachytit zlomek mizejícího tradičního Japonska, které svou jinakostí, citlivostí a lyričností nepřestává okouzlovat ani dnes. ()
Reklama