Režie:
Unni StraumeScénář:
Unni StraumeKamera:
Harald Gunnar PaalgardHudba:
Goran BregovičHrají:
Lena Endre, Bjørn Floberg, Goran Bregovič, Kristoffer Joner, Wenche Foss, Petronella Barker, Rebecka Hemse, Fredrik Skavlan, Sophia Kaushal, Inger Heldal (více)Obsahy(1)
Sara, žena kolem čtyřicítky, žije v chladném světě moderního bytu, který zařídil její bývalý muž, věhlasný "minimalistický" architekt. Svou bolest ze ztráty jediného dítěte skrývá do jeho zdí a do úspěšné autobiografické knihy, kterou právě vydala. Jednoho dne bývalý manžel zazvoní u dveří, řekne jí o zhoubném nádoru, o obavách z vyšetření v nemocnici i strachu ze smrti. Zoufalý Peter nezvládne své depresivní stavy. Je to zvláštní příležitost poznat jeho současný život blíže. Tři ženy - bývalá manželka, těhotná současná žena i mladičká milenka se sejdou na místě, kde se zastřelil všemi uznávaný spořádaný muž a navzájem jsou si oporou. V témže domě našel u Sary přístřeší srbský muzikant s divokou nespoutanou duší (hraje ho Kusturicův přítel a hudební skladatel Goran Bregovič). Sara poznává, že je to právě tento živel, který symbolizuje i ve své hudbě nový, trochu chaotický svět. Přiklonit se na jeho stranu znamená znovu přitakat životu a lásce.
Drama, které se dotýká podstatných věcí života, se stalo hitem prestižních nezávislých filmových festivalů "Sundance" a "Rotterdam". Snímek v koprodukci Švédska a Norska představuje to nejlepší z posledních let, včetně kultivovaného herectví zkušené Leny Endreové, která za svoji roli získala řadu domácích cen. Film podbarvuje zemitá a temperamentní balkánská hudba orchestru Gorena Bregovice, který se podílí hudebně na filmech Emira Kusturicy. Film, na kterém je patrno ženské vnímání světa, natočila režisérka Unni Straumeová. (oficiální text distributora)
(více)Recenze (15)
Severský chlad ještě podpořený zasazením většiny děje do nijak hřejivějšího minimalisticky navrženého domu oproti horkokrevné a živelné balkánské hudbě jsou prvky, které vlastně symbolizují možná hlavní téma tohoto filmu. Lena Endre podává skvělý výkon, líbila se mi asi hlavně v první polovině filmu, ve scénách dialogů se svým filmovým exmanželem, kde se dostavoval pro mě až uhrančivý projev. ()
Opravdu si nemyslím, že patos a gesta mohou smysluplně zaplnit prázdnotu. Je to vlastně skutečný blaf, plný pseudomouder a povrchního frázování... ale proč tomu nepodlehnout a něco si v tom nenajít? Poslouchám Bregoviće léta, ale před kamerou jsem ho viděla poprvé. Film v podstatě nese název jeho kapely a kontrast emocemi prodchnuté balkánské muziky a chladně dokonalého severského domu je ve své bizarnosti jedním z plusů tohoto dramatu, nepočítám-li jeho sympatickou přítomnost a pár hlubších myšlenek, které se v tom čirou záhadou neztratily. (Totožné schodiště máme doma a děsím se ho každý den). ()
„Jde o konflikt mezi naší potřebou pořádku a touhou po tom, aby se stalo něco nepředvídaného,“ říká hlavní hrdinka hned na začátku. Nevystihuje to stav většiny žen určitého věku? Mimochodem, moderátor vedl hovor opravdu příšerně, s tím –ee, -hm –hm a tak podobně. Severské filmy mají své kouzlo, jiný pohled, jinou kameru. Jako by se lidé dívali na svět jinýma očima. Jako by měli více klidu a paradoxně (navzdory Trierovi a Bergmanovi) i více vnitřní rovnováhy. Sařin ultra byt byl skutečně studený, chladný až ledový, neosobní. Jako galerie, ne domov. Br, tam musela být zima i při 28 stupních. Vše je seversky tlumené, i barvy oblečení. Exmanželé s vinou za smrt dítěte – „taky jsi k těm schodům mohl přimalovat zábradlí“. „Pohřbil jsi jej na místě, kde se nedá plakat.“ Když estetika a linie vítězí nad přirozeností. Exmanžel vůbec nesnesitelný pedant a ještě se vám zastřelí v domě. A měl nejen bývalou a současnou manželku, ale navíc i mladinkou milenku. Co vzejde ze setkání tří žen, z nichž každá jej viděla vlastníma očima? Kromě toho, že společně drhnou jeho krev z podlahy. Blondýna, zrzka, bruneta, klasika. Nájemník, který příhodně vlastní orchestr, svatební i pohřební. V šerém sklepě plném vyřazených věcí ryčná svižná srbská muzika jako zjevení z jiné planety. Každý se se svým smutkem vypořádává jinak, po svém. Tancem, pláčem, sexem, křikem. Peter vyplouvá na povrch, „chamtivec a minimalista“. Hrál si sám před sebou na schovávanou, to je výstižné. „Věříte v Boha?“ „Nevím. Ale jestli neexistuje, musíme si to vymyslet.“ „Proč?“ „Jako ochranu.“ Pohřeb v elegantní severské šedi a konečně i slzy u synova hrobu. Jadranská hudba dala pochmurnosti děje jinou dimenzi, otupila hroty, rozcitlivěla. Proteplila, zlidštila. A co se dělo dál je na představě každého z nás. ()
Život, smrt, sever, minulost, otazníky, neschopnost plakat - a srbská lidovka? Příště už raději ne. Velmi emotivně rozehrané drama dosahuje evidentního vrcholu v polovině filmu, v momentě, kdy se tři osudově nešťastné ženy skloní nad kaluží krve. Když pak přijde na scénu Bogdan, přižene se jako velká vlna nejen orchestr, ale i podivná a vynucená tragikomedie, která sráží do té doby vybudované vztahy do roviny nudných dialogů. Hudba k intimní atmosféře absolutně nesedí, aby se v závěru navíc spojila se zvratem, pro který hledám vysvětlení doteď. ()
Tento film je zřetelně rozdělen na dvě poloviny jednou perfektní scénou (ano, Bogdanův příchod domů). První polovina je ukecaná, prázdná a nudná a druhá pro změnu ukecaná, prázdná a nudná. Ovšem Bregovićova hudba je jako vždy skvělá a povznášející. ()
Reklama