Režie:
Franco ZeffirelliKamera:
Ennio GuarnieriHudba:
Alessio VladHrají:
Fanny Ardant, Jeremy Irons, Joan Plowright, Jay Rodan, Gabriel Garko, Manuel de Blas, Jean Dalric, Stephen Billington, Olivier Galfione, Tomi Cristin (více)Obsahy(1)
Italsko-francouzský film natočil slavný režisér Franco Zeffirelli jako poctu své dávné přítelkyni, operní divě Marii Callasové. Do jejího pařížského bytu přijíždí Larry Kelly, zpěvaččin bývalý manažer, který se nyní věnuje rockovým kapelám. Místo hvězdy zde nachází zlomenou ženu, ztrácející hlas. Ve snaze probudit v ní někdejší vášeň a pomoci jí vrátit se zpět na výsluní slávy, nabídne Callasové účast na zajímavém projektu: zfilmování opery Carmen, v níž bude pěvkyně hrát a hlas se dosadí v postsynchronu z nahrávky, v níž před lety excelovala. Labutí píseň Marie Callasové vzkřísí i dávný vztah mezi slavnou zpěvačkou a jejím manažerem. (oficiální text distributora)
(více)Recenze (22)
Filmu nemohu mnoho formálně vytknout, ale musím se přiznat, že jsem od Zeffirelliho čekal více. Jakoby ho jeho obdiv k zemřelé divě svazoval a dělal její postavu strnulou v jakémsi patetickém postoji. Přitom Fanny Ardant i Jeremy Irons hráli na plno. Prostě operní hvězda, která je ochromena obdivem k svému bývalému uměleckému já a sebelítostí, že to všechno netrvalo věčně, mi nepřipadá jako dost silné. Nepochobuji, že Callasová byla zcela pohlcena sama sebou a ztráta hlasu byla jejím koncem a tragédií jako člověka, ale prostě jsem měl chuť vidět, jak k ní někdo přijde, zatřese jí rameny a řekne - prober se, svět se netočí jen kolem tebe, dělej něco a nelituj se, můžeš být užitečná. No nic. Přesto film hodnotím dost vysoko, protože popisuje prostředí, které mám rád a popisuje ho dobře. ()
Slavná jména, velkolepé scény, pěkná hudba, velké haló. Nakonec je z toho docela nijaký dojem. Já jsem se spíše docela nudila. Přišlo mi to jako občas celkem vtipný a ironický film o protivné slavné zahořklé lady a jejím cynickým teplým agentem. Přišlo mi to nějak mimo, a asi jsem to dost dobře nepochopila nebo co, nějaké to vyšší poslání tohoto snímku, protože jsem z toho měla jen takový pocit jako když marťan přistane v LA. Chápu že chtěl Zeffirelli udělat nějaký velký film o jeho velké hvězdě, ale nějak se to všechno vymklo kontrole. Film neměl ani řádný příběh, ani myšlenku, ani atmosféru, postavy nebyli ani kladné, ani záporné tudíž ani sympatické nebo nesympatické. Všechno se to plácalo stále v tom jednom, a kdyby nebylo Ironse a jeho neskutečně poutavého hlasu, asi bych to ani nedokoukala. Snažím se to akceptovat jako dokument o velké operní divě, ale veškeré ty chytré věty co zazněli, se mě nijak nedotkli ani na duši, ani na těle. Jenom další velký malý film. ()
Biografický příběh o světoznámé francouzské operní pěvkyni zasazený do Paříže 70. let. Vyhaslá hvězda, stranící se společnosti, se díky svému dávnému příteli znovu postaví na nohy. Po velkém přemlouvání se spolu pustí se do natáčení Carmen. Začátek mě příliš nebavil, ale jakmile začal humbuk kolem Carmen a posléze natáčení, nemohla jsem se filmu nabažit. Ardant je úžasná a Jeremy Irons po jejím boku také zazářil. ()
Jeden z filmů stavějící na cobykdyby. Jedná se sledování utržku, ze života operní pěvkyně , který se možná asi ani nestal. Vzhledem k tomu, že má jít o urývek ze života, čili scénář psal sám život , nejde uplatnit žádná měřítka pro jakýkoli žánr a tím pádem nelze toto chválit ani pranýřovat. Myslím,že film, se velmi dobře zhostil ukolu , přiblížit reálný život této pěvkyně i mimo bulvární štvanici , kterou na ní pořádali v souvislosti se vztahem s Arim. Ukazuje stárnoucí , velmi energickou ženu, která se ještě pokusí zabojovat o své místo na slunci. co ale vyvyšuje tento film mezi ty opravdu skvělé, je výkon hlavní představitelky . Fanny Ardant je paní herečka a pro mě stojí na uplném vrcholu a to samé Jeremy Irons , to je pan herec, ktery zahraje i štěk v českém filmu , jako kdyby jím chtěl bojovat za Oskara. /role vězne v Havlově 6ebrácké opeře/. Na tento film musíte mít náladu , ale určitě s jeho výběrem neprohloupíte . ()
Nevšední dílo umělecké fikce přerůstá Zeffirellimu pod rukama z holdu mrtvé přítelkyni a obdivované velké umělkyni v obecnější zamyšlení nad mezemi etiky a tvořivosti v umění vůbec. Problém původnosti, imperativ autenticity, láskyplné okovy mravnosti. Aniž konkrétně pojmenoval cokoliv ze soukromí posledních dnů a měsíců umělčina života, otázka, kterou přesto na pozadí virtuálního úspěchu pokládá - děj se odehrává v době těsně předpočítačové, jež jižjiž dohlíží na první videa - je neméně palčivá. Zřejmě přitom zachytil jádro Callasové trýznivých úvah a výčitek svědomí z dobrovolně zmařeného zenitu jedinečné umělecké dráhy velké Řekyně. Fanny Ardantová tu své i tak výsostné herecké umění posouvá do ještě vyšších poloh; v mnoha ohledech se opravdu přepodstatňuje do podoby své velké předlohy a Mefisto Jeremyho Ironse, jemuž jde nepředstíraně i o zisk, i o skutečnou pomoc, není vůbec ďábelský natož pekelný. Zásadová mravnost sice nakonec vítězí, ale je to vítězství, z něhož slyšíme steny skutečné lítosti nad výraznou kvalitou, která má ke skutečnému podvodu nesporně velmi daleko. Mistrovsky natočené scény filmu ve filmu navíc přibližují a obnažují vnitřní svět klasické hudby, který většině současné populace zůstává vzdálen. Hold, který do sebe pojal tolik špičkových výkonů a vrcholné umělecké invence, je vším možným, jen ne jednorozměrovým stopováním mikrokosmu zhrzené divy. Je skutečným zamyšlením nad vznešeným všelidským ideálem, je projevem úcty lidskému géniu vůbec. Přesvědčuje nás tak, že osobnost i odkaz Callasové nejsou prázdnými množinami, ale nadčasovým činitelem, jehož se vyplatí přinejmenším poznat a znát. ()
Reklama