Režie:
Theodora RemundováScénář:
Theodora RemundováKamera:
Jan ŠípekHudba:
Tadeáš VěrčákHrají:
Iva Janžurová, Theodora Remundová, Sabina Remundová, Marta Kubišová, Stanislav Remunda, Igor Orozovič, Alice Nellis, Dušan Hanák, Valeria RecmanObsahy(1)
V dokumentárním portrétu je Iva Janžurová – ikona českého filmu, televize a divadla – nazírána citlivým pohledem své dcery, dokumentaristky Theodory Remundové. Tento nejbližší možný vztah umožňuje režisérce pohybovat se v její bezprostřední blízkosti. Tímto pohledem odkrýváme nejen obdivuhodnou profesní aktivitu Ivy Janžurové v současnosti, ale i její minulou kariéru a osobní život v dobových souvislostech. Observační styl se přirozeně prolíná s inscenovanými scénami, ve kterých hravě ožívají fotografie z Ivina dětství i podstatné momenty jejího života. Míjíme důležitá místa a lidi, vnořujeme se do soukromé korespondence, ale i do děl, ve kterých hrála. Osobní linka lásky milenecké, partnerské i mateřské se odhaluje jako živná půda pro vášeň k herecké profesi, protíná se s promyšlenou důsledností v uvažování o hereckých postupech. Podstatným prvkem je “obyčejnost”, kterou si Iva Janžurová vzdor výsostnému postavení zachovala, její přirozená lidovost a blízkost divákovi, ambice vydat ze sebe maximum v nejzapadlejším regionu České a Slovenské republiky, stejně jako na prknech Národního divadla. Sledujeme ženu, ke které se vztahuje velká část česko-slovenské veřejnosti, a to skrze filmové, televizní a divadelní příběhy a postavy, které v nich ztělesňovala a ztělesňuje. (Cinemart)
(více)Videa (1)
Recenze (8)
Tohle byl portrét, který tu dlouho nebyl. Nekonvenční, neblahořečnící, prostě tak skutečný a vtipný zároveň. Film je oslavou, ale samozřejmě i niterní sondou, jedné z mých nejoblíbenějších hereček a obrazově a stylisticky krásně funguje.Za mě povedené a děkuji paní režisérce, která měla před sebou velmi těžký úkol, a to natočit tento dokument tak, aby to nevypadalo, že jej točila dcera "zkoumaného subjektu", jenž se jí však povedl na jedničku. Krásná oslava naší Janžurky! Viděno na KVIFF 2024 ()
Na snímek Janžurka jsem neměl žádná očekávání - a to je dobře. Film jde hodně do hloubky života Janžurky, ale bohoužel je hodně nezáživný a nudný. Přesto jsem rád, že jsem mohl nahlédnout do života této důležité filmové osobnosti, a poznat ji ze stran, které nejsou veřejně prezentované. Pro její skalní fanoušky bude určitě film zajimavý, ale pro prostého diváka ne, jelikož působí jako další obyčený televizní dokument. Palec nahoru dávám za to, že je režisérkou filmu Theodora Remundová, která je dcerou Janžurky, a tak film působí autenticky a mile. [KVIFF 2024] ()
(KVIFF 2024) Janžurka od Theodory o "Ivušce". Natáčet dokumentární film o členovi své rodiny může být záludným úkolem, Remundové se nicméně tento quest veskrze vydařil. Osobně bych film zkrátil o dobrých dvacet minut, jelikož některá místa byla až moc zdlouhavá. Cením si však toho, že vedle známých archivních záběrů z filmů došlo i na méně známé archivní fotografie, setkání se spolužáky či milostné dopisy. Místy mě rušily předělové moudro-vstupy Janžurky, které celkem zbytečně odváděly pozornost od zbytku filmu. I přes několik silných momentů převažovaly v rámci dokumentu úsměvné sekvence a poznámky z úst "Ivušky" a jejích blízkých, které od srdce pobavily takřka celé publikum. ()
Janžurka je zachycena z pohledu své dcery Theodory (režisérka), která sháněla materiál z mnoha stran. Dostaneme se zde k dětství, prvnímu manželství, poslední lásce, mateřství a nakonec k současnosti. Rozhovory, záběry z domácího prostředí jsou prokládány scénami z divadla nebo filmů, které hravě doprovázejí celý životní příběh. Mnoho vtipných momentů a hlášek. Velmi povedená práce, děkujeme Ivo za vaši tvorbu a přínos. ()
Ve vší úctě k osobnosti, o které vypráví tento medailonek, protože paní Janžurovou mám opravdu ráda (nejen proto, že i v pokročilém věku ráda nosí výrazné brýle) – tohle není dobrý film. Dlouho jsem zvažovala, jestli nehodnotit více hvězdičkami a být vzorná fanynka, ale kritické myšlení tentokrát zvítězilo. Režisérka a zároveň dcera hlavní protagonistky sice na navazující besedě mluvila o velkém množství vystříhaného materiálu, ale upřímně toho mohli „vyhodit“ ještě mnohem víc. Téměř dvouhodinová stopáž je naprosto neospravedlnitelná. Sekvence kombinující současné natáčení s archivními rodinnými nebo filmovými či divadelními záběry nemají pořádnou logiku a jsou podivným způsobem rámovány úryvky z jisté hry absurdního dramatika Samuela Becketta. V karlovarském městském divadle jsem při závěrečném potlesku jako jedna z mála nestála, nebyl důvod. A jestli se chcete podívat na informačně hodnotný a přitom dobře dramaturgicky vystavěný dokument o nějaké československé herecké legendě, sáhněte po tomhle loňském televizním o panu Kostkovi. ()
Reklama