Režie:
Jaromír VaštaScénář:
Jaroslav DietlHrají:
Darek Vostřel, Ludmila Vostrčilová, Iva Janžurová, Jiří Hrzán, Vítězslav Černý, Marta Kubišová, Dáša Neblechová, Helena Blehárová, Karel Černoch (více)Epizody(9)
-
Křeslo (E01)
-
Muž v redingotu (E02)
-
Miss Diorling (E03)
-
Albrecht z Valdštejna (E04)
-
Loupež století (E05)
-
Rudolf III. na dvoře Leonida I. (E06)
-
Hrabě Monte Christo (E07)
-
Betlém (E08)
-
Dinosaurus (E09)
Obsahy(1)
Muzikálová féerie autora Jaroslava Dietla a Jaromíra Vašty z let 1967- 1968. Pamětníci si na pražského řezníka Rudolfa a jeho rodinu určitě vzpomenou a zaplesají. A ti mladší budou asi přijemně překvapeni tím, jak nápaditě se písničkové pořady mohou také dělat. O řezníku Rudolfovi (Darek Vostřel), který jaksi ve víru všedních dnů ztratil schopnost zasnít se, odpoutat se alespoň na chvíli od běžných starostí a trochu se "rozlétnout". Naštěstí je tu dcera Šárka (Iva Janžurová), která má zřejmě fantazie nadbytek (jak už to v patnácti letech bývá) a s pravou ženskou chytrostí přiměje ke snění i svého otce. A je nutno přiznat, že řezník Rudolf, když se do toho jednou dá, sní opravdu velkoryse... (Česká televize)
(více)Recenze (71)
Řezník, jako Rudol III., skvělý nápad v ještě lepším podání Darka Vostřela, kterému excelentně sekunduje Iva Janžurová coby jeho dcera. Byla to bezpochyby životní role Darka Vostřela, který bohužel už nikdy nedostal takový prostor prokázat svoje kvality. Muzikálový seriál je doslova prošpikován tehdejšími hity, které dodnes nezapadly, a mnohé z písniček jsou dnes již klasikou české populární hudby. Způsob, jak jsou podávány písničky, natočené jako videoklipy, pardon filmové písničky, jenom podtrhují kvality naší tehdejší kinematografie i televizní tvorby. V tomto směru jsme daleko předběhli celý svět. 5*. ()
"Pouze" znamená mnohdy všecko. To "všecko" tvoří obligátní instrumentárium nápadu a zvládnutí návazných výrobních složek - v tomto případě televizní tvorby. A pak "maličkost" - jiskra, nevypočitatelná a nevykalkulovatelná, která způsobí zázrak: trvalou pozornost, neutuchuchající obdiv vzdorující času a konečně všeobecně sdílenou a uznávanou hodnotu. Pohlédneme-li z tohoto hlediska na klasický čeký muzikálový seriál - i tak to lze charakterizovat toto Dietlovo zralé dílo - jsme konfrontováni s vícefunkční, navýsost profesionální Vaštovou režií (Jaromír Vašta), skvěle vybraným mladickým hereckým duem Hrzán-Janžurová a dobře zachyceným dobovým prostředím světel i stínů zavedeného komunistického životního stylu té doby i prvků. jež prorážely viditelně jeho povrchem. Na tomto pozadí písně, vybírané tak, aby mohly navázat na úspěšné televizní soutěže první poloviny šedesátých let (PÍSNIČKY NA ZÍTRA, KDO - S KÝM - O ČEM - PRO KOHO) i rozmach malých divadelních scén (Semafor, Rokoko, Alfa), a události Pražského jara a rané, postupně prosazované normalizace (píseň PŘEJDI JORDÁN), nemohly neuspět - zvlášť když byly interpretovány špičkovými zpěváky doby (Gott, Matuška, Neckář, Pilarová, Vondráčková, Kubišová). Symbolické je. že poslední díl, předvídavě nazvaný DINOSAURUS, nikdy nebyl vysílán. Zaujmou i politické reflexe v obou posledních dílech (7. a 8.). Způsob, jakým Dietl vtělil do romantického syžetu Dumasova románu i biblické vánoční scenérie soudobou politiku, je jedinečný (scéna podpisu vázacího aktu Třemi králi na Herodesův příkaz v 8. díle). Je dobře, že dílo je konečně také dostupné i na DVD nosičích. ()
Když jsem vyrůstala točil Dietl už jen seriály z pracovního prostředí, mezi nimiž Synové a dcery Jakuba Skláře patřili ještě k tomu lepšímu. Bylo pro mě zajímavé zjišťovat, že onen člověk dokázal natočit také něco docela jiného. Pro mě je vrcholem Dietlovy seriálové činnosti vedle životopisu Alexadra Dumase právě tento seriál. Někdy je dojem z něj pravda rozpačitý, jindy však výborný. Odvážné mi příjde vystavět seriál na výchozí zápletce, v níž to nejzajímavější se má odehrávat výhradně ve světě představ. Zbytek děje je vlastně až vždy uboze jednoduchý. Ten spor středostavovské omezenosti a třeskuté fantazie, z něj však dělá cosi velmi zvláštního. (I já díl Betlém považuji za nejlepší a tomu dávám *****.) ()
Tento unikátní televizní seriál muzikálového žánru mám spojený jednak s kouzelnou postavou dcery řezníka Rudolfa v podání Ivy Janžurové a pak samozřejmě s celou řadou známých i méně známých písní 60 let v podání takových pěveckých hvězd té doby jako Matuška, Gott, Neckář, Vondráčková, Simonová, Pilarová a především pak Marta Kubišová. A není to zdaleka jen kvůli její Modlitbě pro Martu, která zazní v předposledním díle Hrabě Monte Christo. Jednotlivé díly mají scenáristicky určitě různou míru kvality, přičemž za nejkvalitnější považuji zmiňovaného Monte Christa (kvůli dobovým aktualizacím) spolu s posledním dílem Betlém. Jako celek je to ale rozhodně naprosto výjimečný (téměř bych řekl geniální) televizní počin z období Pražského jara. ()
Řezník Vandas (Darek Vostřel) je strašlivý protiva. Nepřímočarost jeho přízemní, uťápnuté maloměstské paničky (Lída Vostrčilová), je rovněž cosi obludného – jaký to ilustrativní pár. Před 25 lety jsem jejich povahovou vyhraněnost tolik nevnímala – mladý člověk přijímá vše, co je pro něj nové, s otevřeností a zvídavostí. Dnes mě ale oba iritují a stejně tak mě rozčiluje druh servisu, který pan Vandas ve svém řeznictví nabízí (lze-li zde vůbec při jeho ořkikování zákazníků uvažovat v intencích tohoto slova ;) ). Alespoň tak má jeho prostřednictvím generace nepoznamenaná českou formou komunismu příležitost nahlédnout do zákulisí totalitní vývařovny, v níž se spoluutvářela naše soudobá „národní povaha“. Vše křiklavé se však úspěšně rozplývá ve snových fantaziích ústředních hrdinů, kde pro zlobu není místo. Píseň pro Rudolfa III. je středněproudé rodinné melodrama, okořeněné tradičně skvělou Janžurkou v roli úplně vygumované puberťačky a navždy sympatickým Jiřím Hrzánem. Protože jde o televizní entertainment let šedesátých, je v řádu vyšší kvality, než kdyby pocházela z doby dnešní. Svou největší hodnotu má však mimochodem – coby výpověď o Čechách těsně před koncem našich posledních nadějí. Vždy jsem měla nejraději scénu, kde dámy vítají Alexandra Dubčeka, a také Hrzánovo vylepování nápisu určeného ruským vojákům. Vzpomínka na tento seriál se pro mě vlastně stala vzpomínkou na tyto záběry. Proto pro mě bylo po 25 letech překvapením, když jsem zjistila, že tento díl neexistuje, dochovaly se jen útržky, které byly po roce 1989 odvysílány v krátkém úvodu před dílem sedmým. Vryly se mi však do paměti nejvíce. Píseň pro Rudolfa III. je pro mě dnes z velké části právě jimi, a právě ony i dobový kontext se také významně podílí na mém vyšším hodnocení. Přestože jde o seriál kultovní, považuji za vrcholné filmové dědictví této výjimečné epochy jiné tituly. Hudební šlágry jsou však jeho nezpochybnitelnou dortovou třešní. V typické východoevropské setrvačnosti oprašují rozvernou melodiku padesátých let, nabízejí ale i nezaměnitelnou aktuální autorskou poetiku a nestydí se ani za coververze světových hitů (jak by se s tím asi vypořádaly dnešní autorské zákony). Do dnešní chiliastické doby nekompromisně přenášejí bezstarostný optimismus a naladí velmi pozitivně. Až by člověk na chvíli uvěřil, že bez následné normalizace bychom dnes v tak hlubokém úpadku nežili, byť takhle jednoduché to není. ()
Galerie (179)
Zajímavosti (42)
- Karel Štědrý: „A kdybyste se mě zeptali, na který díl vzpomínám nejraději, asi bych odpověděl, že na ten vánoční, ve kterém zazněly burcující písničky, které si lidé po dvacet let tajně přehrávali a čerpali z nich sílu. Píseň o Herodesovi, Přejdi Jordán, píseň vojáka zpívaná Karlem Černochem, která se jmenuje Jsem pro, nebo vánoční koledy. Jednu z nich, speciálně pro tento seriál napsanou, jsem zpíval s Martou Kubišovou a Václavem Neckářem. Věřím, že i po letech najde tento seriál své diváky a posluchače.“ (Česká televize)
- Nejslávnější píseň seriálu „Modlitba pro Martu“ od Marty Kubišové vznikla na přání scenáristy Jaroslava Dietla, který chtěl oslavnou píseň. Autoři Jindřich Brabec a Petr Rada původně vymysleli píseň „Cesta“, se kterou vyhrála tenkrát zlatou Bratislavskou lýru, ale v seriálu ji odmítla zpívat. (Willy Kufalt)
- Iva Janžurová vzpomínala: „Tehdy jsme nemohli do studia. Byl srpen roku 1968. Neměli jsme k dispozici náležitou techniku, maskéry, kostýmy, museli jsme si vybrat sami doma ve svých skříních něco, co se hodilo na naše postavy. Pro mě to bylo dost obtížné, protože mi nebylo 15 jako Šárce, bylo mi už 27. Nenašla jsem ve své skříni podkolenky, neměla jsem doma ani brýle, které Šárka nosila. Ale díl jsme chtěli natočit a také jsme to dokázali.“ (sator)
Reklama