Režie:
Patrice LeconteScénář:
Patrice LeconteKamera:
Jean-Marie DreujouHudba:
Étienne PerruchonObsahy(1)
Patříte-li mezi vášnivé čtenáře magazínu National Geographic, nebo obdivovatele filmu BARAKA, dostane vás i DOGORA. Dogora není ani smyšlený příběh ani dokument. Je to hudební, impresionistický a humanistický film. Patrice Leconte jednoho dne objeví úžasnou symfonickou suitu s dětským sborem. Zjistí, že v něm nikdy předtím nic nevzbudilo takové silné emoce. Za nějakou dobu odjíždí do Kambodže. Nikdy ho žádná země tolik neuchvátila, jako právě tato. Z řady silných zážitků se vyvine velké dobrodružství - překvapivá a dojemná, bezstarostná i vážná odysea. (oficiální text distributora)
(více)Recenze (18)
Nenazýval bych toto dílo dokumentem, ale spíš filmovou symfonií (tímto nechci snímku upírat jeho dokumentární vypovídací hodnotu, kterou určitě má). Hudba tu hraje první housle, její náladě je podřízen obraz (a použití velmi silných filtrů či záměrné rozostření obrazu by v dokumentu bylo téměř neodpustitelné), jejímu tempu střih, a pokud jsem si párkrát říkal, že daná scéna už je delší, než bylo třeba, režisér prostě jen čekal, až dozní příslušný part. Patrice Leconte poskládal svoji mozaiku z řady samostatných sekvencí, které často působí daleko zajímavěji, než celek. ()
DOGORA mi leží v žalúdku niekoľko mesiacov, počas ktorých sa ju márne snažím dopozerať a stále nič – a to som tolerantný a relatívne trpezlivý. Niektoré filmy nie sú pre niektorých divákov a ja beriem, že sa páčia iným, ale mňa absolútne míňajú. ()
Nejnovější představitel mého oblíbeného žánru zůstal někde na půli cesty, přesto nabízí docela působivý zážitek. Kambodža je chudá, ale přesto krásná země, a režisér Dogory nashromáždil velkou spoustu krásných záběrů, abyste se v průběhu sympatických 75 minut nenudili. Co mi ovšem trochu nesedlo, je hudba, která obsahuje po většinu času pěvecké sbory, které mi zněly poněkud rusky a k jihovýchodní Asii se moc nehodily. ()
Patrice Leconte po několika měsících prožitých v Kambodži zrealizoval audiovizuální esej, která je primárně postavená na osobních dojmech a prožitcích. Esenciální hudba E. Perruchona s početným orchestrem dobarvuje intimní ladění snímku, z něhož ovšem vyvěrá jen pramalé smítko vložených citů. Dogora je zbytečně rozparcelovaná do mnoha uzavřených sekvencí, jež postrádají jakékoliv kontinuální propojení (většina z nich zastává obyčejnou roli videoklipu). Pro toho, kdo se nechal unášet poetikou „qatsi“ trilogie, bude následujících osmdesát minut jen směsicí libých obrázků, kterým však schází dramatická výstavba, originálnější montáž a sebemenší vyznění ()
Fajn hudba. Aj tie obrázky k tomu mali niečo do seba... Film sa sám porovnáva s BARAKOU, ale je niekde inde - či už kvalitou či výpoveďou. Dogore chýba premyslenosť a vytŕča z nej snaha ísť do kín (cca 80 min.). Keby to ostalo v rovine televízneho dokumentu, čiže klasických cca 40 - 50 min. bolo by to naozaj zaujímavé dielo, ktoré by neobsahovalo niekoľko úplne zbytočných (aj keď krátkych scén). Napriek tomu, že sú to "len" pekné zábery z dovolenky, sú pozerateľné a môžme v nich hľadať hlbší zmysel. Občasné zaváhania skvelo vyvažuje finálé, ktoré si budete pohmkávať ešte nejaký čas po dopozeraní a vôbec sa vám nebude chcieť rozmýšľať nad nedostatkymi tohto filmu... ()
Hudební obrazová báseň zachycující každodennost v Kambodži. Místy zdlouhavé. Autor často zachycuje lidi v pohybu – nejzajímavější byla scéna, která ukazovala, jak využívají mopedů jako rodinného vozidla. Naplnění cílů, které si Patrice Leconte vytkl, bych seřadil a ohodnotil následovně: pocitový (****), hudební (****), emotivní (***), dojemný (**). ()
Světotvorného zření Reggiovy trilogie ani Baraky tento pokus zdaleka nedosahuje. Fúze eklektické hudby, místy strašlivě alegorické vysilujícími ohlasy budovatelských či revolučních písní, a jednotvárně katalogizovaných obrazů, nejednou neuměle (nikoliv prostě!) snímaných a falešně estetizovaných, sice úplně nenudí a může zaujmout přinejmenším přiblížením dálek, ale jejich celistvý obraz ani sen o nich vytvořit nedokáže. Obstojný VJ set pro představení, na němž budu rád chybět, nic víc. ()
Žádné překvapení ani zklamání. Režisér Leconte není rozhodně žádným nováčkem ve filmové branži a dlouho se nedrží u jednoho tématu. Tentokrát se přiklonil tam, kde prvky jako informace a její sdělení hrají klíčovou roli - k dokumentární tvorbě. Z vlastní cesty po Kambodži natočil mnoho detailů z přírody a život lidí, kteří se nacházejí pod hranicí chudoby. _Zřejmě nikdo jiný než cizinec z jiného kraje asi není schopen natočit snímek tak působivý právě pro nás cizince. I když je působivý takovým falešným dojmem. Autor natočil mnoho harmonických a bezstarostných pohledů na činnosti tamních obyvatel, ale v tom rozpoložení nad povedenými sekvencemi zapomněl na reálnou byť drsnější stránku. Některé záběry mají efekt loutkového naaranžovaného divadla, jiné, ty statické jakoby byly vystřiženy z alba National Geographic. Opravdu je na co se koukat a je nad čím žasnout (do jisté míry), ale má to několik háčků._ Protože je celý dokument poskládán jako mozaika z vzájemně nesouvisejících záběrů, chybí jakákoliv spojitost a dramaturgická linie a těžko lze v konečné fázi najít informační sdělení (někdy i přehlednost), což by se u žánru 'dokument' stávat nemělo. Byť jde o bezeslovný, muzikou a zpěvem prokreslený vizuální snímek._ Po obrazové stránce se toho dá vytknout málo. Hudba s obrazem ladí, ale skáče od tempa k tempu a točí se jako rozbitý kolotoč mimo svou osu._ Laconte se s kamerou dostal k lidem blízko, ale přeci ne tak, aby z jeho dílka byl cítit ten pach jejich bezmocnosti a lhostejnosti. Samotnou Kambodžu ukazuje jako stagnující rozvojovou zemi. kterou bezesporu je, ale nedává tomu pravdivě vyniknout. Přesto jsem přesvědčen, že dokáže svým počinem zaujmout lidi z každé řady. V tom lepším případě naláká po jeho zhlédnutí několik jedinců k výpravě za odlišnými krásami Asie a tím i podpoří její cestovní ruch, který je obživou pro mnoho tamních lidí._ Každopádně stojí za shlédnutí. Alespoň jednou. ()
80 minút krásnych fotografií z Kambodže (deti, starci, deti, ľudia na ulici, deti, mládež, deti....) podfarbené nevhodnou hudbou, ktorá mi miestami pripomínala "sovietsko-budovateľské" zborové piesne. Ale to predsa nie je film...?! 25-30% viac nie ()
Začátek jak z budovatelského filmového pojetí písně, a to nemluvě o rusko-polských zpěvech .... K epičnosti podobně laděných filmů má Dogora krapet daleko... ale některé záběry stojí za wallpaper ! potažmo vytištění :) a práce střihače je též zajímavá, jen jednotlivé kapitoly jednoduše postrádají kompaktnost. ()
Velmi inspirativní. Patřím k těm, koho sled obrázků s jakoby nesourodou hudbou dokázal absolutně strhnout. Jednu hvězdičku musím ale odebrat s ohledem na další díla tohoto žánru, které jsou, přece jen, ještě trošu dál. ()
a to víceméně za hudbu ()
Zmet hudby a obrazu, poslepovana bez konkretniho zameru, coz ma za nasledek naprostou plochost. ()
Dogora a Barak jsou síce žánrovo stejné, ale každá nám dáva nahlédnout do něčeho jiného. Zatímco Baraka je spíše o architektuře po celém světe Dogora je o lidech. Obě jsou samozřejmě doplněny božskou hudbou bez které by to byl možná jenom obyčejný dokument. Dogora mě oslovila a vnikla přímo do mého srdce a věřím, že pocity z tohoto užasného dokumentu budou ve mě doznívát jěště hodně dlouho.P.S. Hezké to je, to jo , ale žít bych tam nechtěl. :-) ()
Rytmický sled cestopisných obrazů určitě zaujme, ikdyž jen úzký okruh lidí. ()
Reklama