Režie:
John FrankenheimerScénář:
Robert Alan AurthurKamera:
Lionel LindonHudba:
Maurice JarreHrají:
James Garner, Eva Marie Saint, Yves Montand, Toširó Mifune, Jessica Walter, Antonio Sabato, Adolfo Celi, Claude Dauphin, Geneviève Page, Rachel Kempson (více)VOD (1)
Obsahy(2)
Strhující souboj o korunu krále Formule 1... Velkolepý snímek Grand Prix bývá označován za jeden z nejlepších filmů ze závodního prostředí. Velkou oblibu si získal zejména díky jedinečnému pohledu do historie zákulisí Formule 1, královské disciplíny automobilového sportu. Režisér John Frankenheimer natáčel záběry pro svůj film během skutečných závodů, a proto se ve filmu objevuje spousta dobových detailů včetně tehdejších závodních hvězd a profilů evropských tratí. Rychlý střih a ohromující závodní scény včetně záběrů z vrtulníku představují strhující zážitek, za což byl snímek odměněn třemi Oscary v technických kategoriích za nejlepší střih, mix a střih zvuku. Příběh snímku zachycuje nelítostný souboj čtyř fiktivních jezdců, kteří jsou ve své touze po vítězství v Mistrovství světa ochotní jezdit na hranici svých možností a čelit riziku osudové havárie. Nesmiřitelná rivalita se navíc odráží v jejich neuspořádaných osobních vztazích. Hvězdnému mezinárodnímu hereckému obsazení vévodí Yves Montand a James Garner. (Česká televize)
(více)Recenze (124)
Co se týče závodnických prvků, tak tam není filmu co vytknout. Každý záběr z dráhy je parádní, obzvlášť ty z pohledu jezdce, které v mnohém připomínají ty, které můžeme vidět při současných přenosech závodů F1. Problém nastane, když se dostaneme z dráhy. Pochyby jezdců o smyslu závodění jsou ještě v pohodě, k tomu se v životě dostane každý závodník. Ale jakmile se začnou řešit vztahy, tak se musí snad každý nudit. Ne, že by byly tyto situace nereálné, to vůbec, ale film zde ztrácí své závodní tempo, což je silně proti srsti. I tak ale dávám za 4. Navíc, lepší závodnický film ještě nikdo nenatočil, což o něčem svědčí. ()
Osudové ženy, bujaré nekonečné večírky, nezaměnitelná vůně benzínu a spálených pneumatik, všudypřítomná smrt, kdy každý výlet mimo trať je potencionálně vaším posledním a vy jste nesmírně rádi, když zůstane jen u „nevinně vyhlížející nedobrovolné koupeli popř. netradiční sklizni ovoce v korunách stromů“..., desetitisíce nervózně přešlapujících diváků v ochozech stadionu, v oknech, na přilehlých zídkách...všechny spojující společná vášeň pro rychlá kola a to nejdůležitější-piloti, s jediným cílem. Spatřit cílový praporek dřív, než kterýkoliv z jejich soupeřů. Nikoliv Howardova (zdejší) vyhypeovaná sázka na řemeslnou jistotu, v podobě neživoucích Rush, ale živočišná Grand Prix J. Frankenheimera, je pro mě osobně tou pravou resp. plnohodnotnou F1-čkovou podívanou a skutečnou poctou těm šílencům, co opětovně usedali do „pojízdných rakví“. Zamiloval jsem si ten snímek, každou jeho sec, i se všemi jeho chyb(k)ami a starými dobrými bolístkami v podobě přepisování historie, které však (v mých očích) mnohonásobně přebíjí ta všudypřítomná vášeň, zapálení, láska (jak je komu libo) pro tento adrenalinový (motor)sport. To vše odehrávající se stále ještě v dobách, kdy převažovalo umění samotného jezdce, nad nejmodernější (elektro)technikou. Nedočkáte se tedy žádných křečí do konečků prstů od mačkání tlačítek, tady se jede pěkně po staru, s klasickou řadící pákou. Grand prix, to je herecká jistota v čele s duem Y. Montand – J. Garner a klasický příběh nazíraný pohledem nikoliv dvou jezdců (nesmiřitelných rivalů), ale rovnou čtyř. Tím hlavním lákadlem resp. to, co dělá tento snímek tak nezapomenutelným, diváka zvedá resp. přikovává do sedaček a pohrává si s jeho tepovou frekvencí, jsou však samotné autentické (počítačem neupravené) záběry ze závodních okruhů, opepřené detailními pohledy do kokpitů, navíc neuvěřitelným způsobem ozvučené. Vrcholem budiž závěrečná Monza s původní klopenou zatáčkou, která je skutečnou delikatesou pro opravdové fajnšmekry. Závěrečný záběr, se stojícím J. Garnerem uprostřed startovního roštu, za zvuků burácejících motorů, je přesně TÍM momentem, kdy divákovi naskakuje husina po celém těle. Chápu, že nezainteresovanému divákovi můžou přijít moje slova, jemně řečeno, pošetilá. Popravdě? Je mi to tak nějak..... u prdele. 90% ()
Ačkoliv nejsem žádným velkým fanouškem automobilových závodů, tak jako kluk jsem s tátou chodíval na závody na Masarykův okruh, zažil jsem ještě i ten starý, kde se motorky a auta proháněla de facto po normální silnici mezi domy, tedy něco jako Velká cena Monaka, kterou Frankenheimerův opus začíná. Filmově je Grand Prix zejména opulentní oslavou závodů F1 s naprosto nadčasovou vizuální stránkou, kde máte občas pocit, že s těmi závodníky jste přímo na dráze.. Na velkém plátně by vyniklo jistě mnohem víc. S karamboly, kterých na diváka číhá víc než dost si pak tvůrci asi vyhráli nejvíc a jejich působivost zkrátka bere dech. Čili už jen po formální stránce jde o výjimečné dílo, to by mi ovšem u podobného tématu k absolutoriu nestačilo a tak jsem uvítal zejména výborně poskládaný příběh čtyř hlavních protagonistů, špičkových jezdců, kteří ač každý jiného naturelu, se po nastoupení do kokpitu stávali jednou a touž osobou, která před sebou vidí jen závodní dráhu a vyhlíží jen cílový praporek. Do jejich života mimo dráhu pak vstupují ženy a právě ta vztahová linie s nimi či jen trochu jiná závodní dráha mne tu bavila snad ještě i o trochu víc než všechno to okouzlení rychlostí plné adrenalinu ( a testosteronu). Ať už to byla velmi přitažlivá novinářka Louise, "netančím, nekouřím, nepiju" Lisa, lehce labilní a krásná manželka Pat, tak ale i chladná Stoddardova matka či vypočítavá Sartiho manželka. A byť není prostředí kolem závodů vybarveno pastelkami, tak tam jistý morální vykalkulovaný ideál pochopitelně prosáknul. Ferrari a černý prapor...ehm. Na druhou stranu, ta kola se tu točila o něčem jiném. 5,4,3,2,1, START!! ()
I'D SEE AN ACCIDENT LIKE THAT AND BE SO WEAK INSIDE THAT I WANTED TO QUIT, STOP THE CAR AND WALK AWAY! BUT I'M OLDER NOW. WHEN I SEE SOMETHING REALLY HORRIBLE, I PUT MY FOOT DOWN! HARD!! Takhle se dělají filmy s vášní. Všechny ty detailní záběry budíků, vytáčení a burácení motorů. Žádná trapná hudba jen řev, benzín, olej a oheň. Už úvodní cena Monte Carla a Scottův a Aronův střet je maso. Do toho všeho ještě špetka romantiky mezi Loise a Jean-Pierrem. Fantastické. Kdo má rád závodní filmy nebo F1, tak si určitě smlsne. ()
Automobilové honičky Frankenheimerovi vždycky šly, o tom žádná, a dokonce jsem se vrátil do let dospívání, kdy jsme za totáče v neděle koukali u nás na Jižní Moravě na rakouskou ORF a přímé přenosy F1 a doufali, že se F1 někdy pojede v Brně. Prožívali jsme osud Nikiho Laudy, v devadesátkách truchlili za Ayrtonem Sennou. Ale taky jsme si říkali, že nechápeme, proč lidé tak riskují životy (tak jasně, adrenalin) a nežijí raději nějaký normální život. Jestli to za to stojí umřít pak třeba moc mladý, nebo v lepšim případě nadosmrti zmrzačený. Tenhle film pokládá stejné otázky a stejně jako my nemá odpovědi. Navíc jsem však čekal poněkud hlubší ponor do duší těch lidí a tajně doufal, že se dozvím, co třeba dělají jiného ve volném čase. Avšak nedozvěděl jsem se. Ty postavy jsou tady jedna jako druhá, včetně žen, jsou zaměnitelné, a já neměl ani komu fandit. Vlastně všichni si honí trika, každý se snaží dokázat, že dočurá dál, a mě osobně podobné filmy přijdou zbytečné - a teď se budu pro někoho rouhat, ale ano, i Amadeus mi přijde přeceňovaný a o ničem. Vlastně jsem si říkal, co si mám po skončení filmu z něj odnést. Jak říkám, technicky je to dokonalé, jako by divák v tom kokpitu sám seděl, ale nakonec kromě toho adrenalinu, různých pohledů na závody (včetně poetického) a oné skvělé techniky jsem nic navíc nedostal. A mimochodem, měl jsem z filmu podobný pocit už kdysi, když jsem jej viděl poprvé. ()
Galerie (116)
Zajímavosti (37)
- Ve filmu postava Izo Yamury (Toširó Mifune) uvede, že za 2. světové války létal jako stihač v Japonské císařské armádě a sestřelil 17 amerických letadel. Toširó Mifune za 2. světové války opravdu létal v Japonské císařské armádě, ale "pouze" u fotografické jednotky. (bejkovec)
- John Frankenheimer se při natáčení (probíhalo po většinu velkých cen v roce 1966) setkal s odporem některých jezdců, kterým se nelíbilo, jak vozy s kameramy jezdily kolem pilotů. Nesouhlasil s tím ani Enzo Ferrari, a proto se za ním režisér vydal do Maranella, aby ho přesvědčil. Po shlédnutí několika záběrů a také díky neodbytnosti Johna Frankenheimera nakonec Enzo souhlasil. (AlexeiF1)
- Graham Hill a Phil Hill si zahráli ve filmu někoho jiného, než sami sebe - Graham pilotoval BRM pod pseudonymem Bob Turner, Phil jezdil jako Tim Randolph druhý vůz Yamura. (Robbi)
Reklama