Obsahy(1)
V souvislosti s nejnovějším dílkem téměř stoletého Oliveiry se dá mluvit o postmodernismu, intelektuální hříčce, buñuelovské zlomyslnosti, absurditě i úvaze o neúhybné logice lidského života. V režisérově fantaskní vizi se zestárlá hrdinka Buñuelovy Krásky dne po osmatřiceti letech náhodně potkává s dávným přítelem svého muže. Kdysi po ní velmi toužil, ale ač se snadno oddávala různým milencům, právě jeho odvrhla. Po mnoha pokusech ubránit se schůzce žena nakonec svolí ke společné večeři. Oba doufají, že se dovědí tajemství toho druhého. Michel Piccoli a Bulle Ogierová jako by do rolí promítali svou vnitřní sílu i nostalgii stáří, uzavřené prostory elegantních interiérů připomenou fantaskně klaustrofobní světy četných Buñuelových filmů. (oficiální text distributora)
(více)Recenze (7)
Škoda jen, že drtivá většina dialogů působí naivně a neživotně. Jinak totiž Krásná dodnes má něco do sebe a překvapivě má i nějakou hloubku. Celý ten film je o jednom starém muži, co se snaží sejít s ženou, s kterou kdysi dávno chodil, ale jak se později ukáže, oba si nemají moc co říct, spíš si vytýkat různé věci. Do toho zde v obraze sledujeme některé znaky stáří, jako třeba vracení se v myšlenkách do minulosti, touha po mladších ženách, věrnost zatvrzelým zvykům (whiskey s ledem)... V tomhle je ten film skutečně dobrý a líbil se mi, i včetně kamery, u které je znát promyšlenost většiny záběrů. Má to i sympatickou stopáž a v kině bych se na tom asi nenudil, ale jinak to zpracování bohužel pokulhává. Jak dialogy a některými hereckými výkony, tak tím, že je strašně znát, jak moc se to Oliveira snažil natáhnout aspoň na tu hodinu. Silné 3* ()
Abych si udělal definitivní názor, budu si muset film zopakovat v dvojbloku s Buñuelovou Kráskou dne. Na první dobrou: fascinoval mě onen klid, s kterým tenhle film nikam nespěchá, rezignace na snadné odpovědi, jinými slovy, jeho - jak to nazvat? - konejšivá rozvážnost + to, že si zachovává své nejstřeženější tajemství (s tím, že chápu vaše frustrace, uznávám, že tohle rozhodně není film pro každého). A závěrečná večeře je z těch scén, které se těžko dostávají z hlavy, je radost číst si i Eodeonův postřeh. ()
42nd KVIFF 2007 - HORIZONS - Horizonty ()
70% ()
Film sám sebe charakterizuje jako poctu Luisi Buñuelovi a Jean-Claudeu Carrièrovi a je nejspíš nejlepším pokračováním, jaké jsem kdy viděl, a mnohem více než důstojnou poctou kinematografickému skvostu Kráska dne. Ani zde se nedozvíme nevyřčené z konce Krásky dne, stejně jako Séverine nevíme a hoříme touhou zvědět. Někteří tuší. Mou osobní spekulaci Krásná dodnes potvrdila. Jen jsem se po celý film nemohl ubránit úvahám, jak by film vypadal, kdyby Oliveira obsadil Catherine Deneuve, ačkoliv jsem si dobře vědom důvodů, pro které tak neučinil. Navazuje, aniž by se snažil napodobit Buñuela. Jeho vlastní umělecká osobnost je příliš silná a nedovolí to. I jeho film je krásný, zralý a pravdivý. Je z něj znát, jak mnoho času uplynulo a jak se svět a lidé stačili změnit, někteří si to neuvědomili, Henri a Séverine ano. /// Za naprosto nejúchvatnější považuji scénu večeře. Oliveira pochopil, jak blízko k sobě má sex s přijímáním potravy. Obojí je záležitost nejzákladnějších pudů, obojí je nezbytnost, kterou lidé mohou po určitou dobu vůlí odmítat, ale jen tak potřebám svého těla uškodí, obojí užívá lidských tělesných otvorů, stejně nechutné činnosti jako smyslné. Jedniný rozdíl jsme stvořili my sami. Kultura jedno zahalila jako něco privátního, intimního a tabuizovaného, z druhého kulturní vývoj učinil pomalu společenskou událost, trapně manýristicky obezděnou hloupými formálními konvencemi. Stejně tak to mohlo být i naopak. Oliveira tuto povrchní společenskou mez nepatrně narušuje, když intimitu pohlavního styku zastupuje intimitou přehnaně honosné soukromé večeře, která staví Séverine do té samé situace, v níž se kdysi dávno sama ocitla, když si pro její služby do nevěstince přišel sám Henri a následky navždy změnily její život. ()
Reklama