Režie:
Susanne BierScénář:
Allan LoebKamera:
Tom SternHudba:
Johan SöderqvistHrají:
Halle Berry, Benicio Del Toro, David Duchovny, John Carroll Lynch, Alison Lohman, Robin Weigert, Omar Benson Miller, Paula Newsome, Liam James, Quinn Lord (více)VOD (1)
Obsahy(1)
Audrey (Halle Berryová) se vzpamatovává z šoku způsobeného tragickou zprávou, kterou jí přišla domů sdělit místní policie – její vřelý a milující manžel Brian, otec jejích dvou dětí, byl zavražděn při náhodném násilném činu. Audrey, jíž její láskyplné jedenáctileté manželství skýtalo pocit jistoty a bezpečí, náhle ztrácí pevnou půdu pod nohama. Bez rozmyslu se proto obrátí na Jerryho (Benicio Del Toro), zkrachovance závislého na drogách, který byl manželovým nejlepším přítelem už od dětství. Audrey, která se zoufale snaží vyplnit bolestnou prázdnotu způsobenou smrtí manžela, navrhne Jerrymu, aby se nastěhoval do volného pokoje sousedícího s jejich garáží v naději, že pomůže jí i jejím dětem překonat náhlou ztrátu. Jerry svádí svůj každodenní boj s drogami, ale nečekaná role náhradního rodiče a přítele Audreyina syna a dcery mu dodá vnitřní sílu. Zatímco se Jerry a Audrey potýkají se zármutkem a odpíráním, jejich křehké pouto je neustále podrobováno zkoušce. Společně ale nakonec najdou sílu jít dál. (Cinemax)
(více)Videa (1)
Recenze (230)
Film, který by mohl být učebnicovým příkladem toho, jak se dělá drama. Totiž, kdo už pár opravdu silných dramat viděl, tak pro něj nebude v tomto filmu žádné překvapení, vše jede podle zažitých (ale funkčních, nutno dodat) kolejí. To je věc, kterou u jiných filmových žánrů (komedií, například) nesnáším. Ale u Things We Lost in the Fire mi to nejenže nevadilo, ale žral jsem každé slovo, které pronesli úžasná Halle Berry a démonický Benicio Del Toro. Minimálně tihle dva by si (alespoň) tu oscarovou nominaci zasloužili, protože oba byli famózní. Navíc ta práce s kamerou, ten cit pro detaily (snímání očí, úst, k tomu ta úžasná hudba) to jsou věci, které speciálně u dramat dokážu (i když jen jako laik) (d)ocenit. Dnes už víme, že Susanne Bier nemusí být nešťastná, že tento film nebyl nominován, když si to vynahradila v roce 2011 snímkem In a Better World (který si musím sehnat). A vy, co tu mluvíte o citovém vydírání a podobně… copak tohle nedělají všechna dramata? Některá to možná dělají méně okázale, ale dělají to. Mně jenom přijde, že někteří lidé na tomhle chtějí zoufale moc najít chyby… ale to je jen můj názor. 100 %. P. S. Někdo by měl Halle říct, ať přestane pít ten nápoj mládí, už to (fakt, že nestárne) začíná být moc nápadné… :-) ()
V první polovině nenápadně vyhlížející film, který se však v druhé půlce takovým způsobem láme, že jsem hned zapomněl na nevýrazný začátek a začal jsem naplno vnímat emoční postoje a jednání jednotlivých postav, které nakonec propletly své osudy v nádherném závěru, který mi nahnal slzy do očí. Velkou zásluhu na tom má především Benicio Del Toro, jeho výborně napsaná role a jeho takřka životní herecký výkon. - Život jde dál. A pokud s ním nechceme ztratit kontakt, měli bychom jít s ním. ()
Další drama o tom, že někdo přišel o svého blízkého a ztrácí chuť do života. Naštěstí se ale objeví někdo kdo mu tu chuť opět navrátí. Takových filmů už bylo několik desítek a ani tento nepřináší nic čím by z této řady nějak výrazně vyčníval. Kromě skvělého Del Tora předvádějí ostatní herci obvyklí dramatický standard. ()
Na podobném typu takyfilmů mě ani tak neirituje jejich existence, ale převážně kladné divácké přijetí, které je způsobeno kýčovitým dojímáním se sám nad sebou a zdáním zážitku z uměleckého díla. Není to dílo samotné, ale jeho percepce, která mě nutí k napsání komentáře a demonstrativnímu hodnocení (uznávám, že pokud přistoupím na zdejší škálu a nebudu se ohlížet na červené zabarvení a extatické ohlasy, je to za jednu hvězdičku). Chvíli jsem přemýšlel, jestli se v případě amerického debutu dánské režisérky Susanne Bierové nejedná o počin, ve kterém je vše - od castingu až po zvolené formální prostředky (nechronologické vyprávění s netradičními úhly kamery, významotvorným nasvícením a montáž) - motivováno transtextuálně, ale spíše než o film o festivalovém kýči jde o überkýč hrající si na umění; ukázkový midcult. (Ve zkratce: transtextuální motivace je taková, kdy rozumíme konvencím a rozpoznáme jejich odchylky dle obeznámenosti s daným žánrem, typem filmů či rolí atd.) Vše zde má své opodstatnění jenom proto, že se jedná o trendy postupy známé z Forsterových, Haggisových či Iňárrituových filmů, ale zatímco v nich má epizodičnost vyprávění a kauzální (vztah příčina-následek) roztříštěnost vzhledem k návaznosti na určitý typ myšlení či zmapování určitého geopoliticko-národnostně-genderově-sexuálního stavu v omezeném časovém úseku své opodstatnění, zde tomu tak není. Stylisticky pak jde o autenticky se tvářící, ale přitom výrazně estetizovaný potěr, který hlavně nechce rozrušovat nebo znepokojovat, nýbrž posílením jemně vybrnkávacího motivu vyvolat emoce a zprostředkovat metafory, které slouží jako eufemismy a které by pochopil snad i Forrest Gump (manžel: zastřelen /nevidíme, pouze slyšíme, kamera se odklání/ manželka: pád hrnku a rozlití nápoje na zem). A kdyby byl někdo fakt tak pitomý, že by mu nedošlo, vo čem že to jako hele je, tak nám to pro jistotu ještě příšerně nehrající herci (Halle je hysterka i v reálu, u Del Tora pochybuji, že je ono mučednictví pouze součástí role) řeknou... a zopakují, jako kdyby byl divák úplné ťululum. Ale výrobci a prodejci endiaronu a zvracících pytlíků z takových snímků musí mít rádost. ()
Spalené vzpomínky jsou drama, který se snaží hodně hrát na emoce a na hlubší myšlenku příběhu, jenže bohužel příběh nemá vůbec žádnej směr ani cíl, prostě nic, sice se najde hromada skvělejch scén jak s vynikajícím Benicciem Del Torem, tak s Halle Berry, ale tak nějak sem pořád na něco čekal, nějakou pointu, nějakou návaznost na hlavní událost filmu, něco co tomu hrozně chybělo, ale prostě se to do konce filmu nedostavilo a trošku mi to zkazilo tohle jinak vynikající drama. ()
Galerie (42)
Zajímavosti (2)
- Film bol do niektorých kín dopravený pod fiktívnym názvom "Water". (matt6)
- Scénář k filmu byl v roce 2005 nejlepší, resp. nejvíce zmiňovaný scénář dle „černé listiny“ Franklina Leonarda (seznamu scénářů zamítnutých filmovými studii). Film se své realizace nakonec paradoxně dočkal právě kvůli své rekordní úvodní smůle. (kriplozoik)
Reklama