Režie:
Peter WeirKamera:
Russell BoydHudba:
Burkhard von DallwitzHrají:
Jim Sturgess, Colin Farrell, Ed Harris, Saoirse Ronan, Mark Strong, Alexandru Potocean, Gustaf Skarsgård, Sebastian Urzendowsky, Dragoș Bucur (více)Obsahy(2)
Píšou se první roky války a na daleké Sibiři už komunistický režim ukazuje svou pravou tvář, v gulazích trpí spousta vězňů. Jedním z nich se stane Polák Janusz Wieszczek. Na dvacet let do gulagu ho přivede falešné obvinění ze špionáže, které pod nátlakem dosvědčila jeho vlastní manželka. Janusz tam potká Američana Smithe, herce Khabarova, ruského kriminálníka Valka, jugoslávského účetního Zorana, litevského kněze Vosse a další. Nehodlá se však se svým osudem smířit a začne spřádat plány na útěk. Jedné noci během sněhové vánice se mu podaří s několika spoluvězni uniknout. Vydávají se na náročnou cestu skrze nelítostnou sibiřskou zimu, oblast jezera Bajkal, transsibiřskou magistrálu, poušť Gobi a Himaláje. Cestou uprchlíci mezi sebe neochotně přiberou mladičkou Polku Irenu, prchající stejně jako oni z ruského zajetí. Uprchlíci najdou útočiště až v Tibetu a poté i v Indii. (TV Nova)
(více)Videa (1)
Recenze (983)
Odchod ze Sibiře. Řekli si, že půjdou. A tak šli a šli... Weirovi ovšem ušlo, že bez pořádného scénáře to jako drama bude šlapat jen stěží a bude to spíše takový „krok sun krok“. Jde totiž o nedůstojnou náhražku Sedmi let v Tibetu i Kam až mě nohy donesou (o to více, že to je vymyšlené, ovšem jak dokazuje Motýlek, tak ani to nemusí být vždy nutně špatně). Ostatně škoda že mu právě tyto adaptace utekly (vlastně dvojnásobná škoda, protože pak by to nebyly nepovedené filmy). Ovšem málokdo umí dostat do dění jako právě Peter Weir. Měl jsem pocit jako bych si tu úmornou štreku prošel také (myšleno v dobrém), v každém okamžiku jsem přesně cítil to co postavy, byl jsem tam. Takže z mé strany prožité; resp. prošlé; a proto výtečné. ()
Peter je vynikající filmař o tom žádná a i tady funguje obrazová složka skvěle. Problém vidím ve scénáři nebo spíš časové náročnosti filmované látky. Netrvalo to dlouho a už jsem remcal, konkrétně nad odfláklým útěkem z lágru, to nezkousnu, kolik v týhle scéně mohlo bejt adrenalinu a emocí jenže útěk si měl divák asi přehrát v hlavě sám. Pak s těma vlkama, z jejich strany přece muselo jít o pernamentní nebezpečí vůči skupině i tady se dala rozehát slušná hra nervů a zase nic. Potom ta zima na Sibiři, líp asi udělat nešla, ale přiznejme si, že v realu to bylo peklo sekundu po sekundě, tady 15 minut ? Dvě drsný scény ? Oproti tomu se dobře poved přechod pouště, za to Himaláje, bylo zjevný, že už se nikomu nic velkýho ani časově náročnějšího točit nechce a tak to ošidili na nejvyšší možnou míru. Naštěstí herci neošidili nic a tak si člověk mohl vychutnávat maxi výkonů u Colina se mě chce říct, že to byl jeho nejlepší herecký výkon vůbec. Škoda, někde ubrat , jinde přidat nebo-li nepodceňovat emoce s atmosférou a mohla to být pětihvězdičková salva. ()
Existují v zásadě jen tři typy filmů: filmy typu A odehrávající se na malým prostoru (vězení, vlak, letadlo), filmy typu B odehrávající se ve středně velkým prostoru (mrakodrap, letadlová loď) a filmy typu C odehrávající se ve velkým prostoru (road movie, les). A teď jde o to, že filmy typu A ani filmy typu C často moc nefungují, protože takové filmy své postavy buďto moc svírají (A), nebo jim naopak moc povolují (C). Ideální je samozřejmě zlatá střední cesta (B). K této zlaté střední cestě se můžou přiblížit i ty dva krajní typy filmů, a to jednoduše tak, že postavám odstraňují překážky z cesty a tím jim umožní takříkajíc lépe dýchat (A), anebo jim naopak hází klacky pod nohy a malinko je přidusí (C), kupříkladu v road movie velí žánrová norma, aby se rozbilo auto, a to právě z toho důvodu, aby se ta obrovská volnost, kterou postavy mají, nějak vykompenzovala, aby ty postavy čelily nějakým obtížím, protože jinak by to byla asi dost nuda. Nejinak je tomu mimochodem u PC her, kde vedle koridorovek (A) a svobodných her jako jsou letové simulátory nebo strategie v duchu „stav si, dokud tě to neomrzí“ (C) máme opět nějaký ideál uprostřed, třeba jasné zadané mise a k tomu vedlejší nepovinné úkoly (Deus Ex: Human Revolution). Jak to celé souvisí s Útěkem ze Sibiře? Souvisí to hodně, protože pokud toto rozdělení na tři typy filmů přijmeme, můžeme velice snadno pochopit a dekonstruovat i tento film o útěku ze sibiřského gulagu do Indie, který naprosto ukázkovým způsobem naši definici potvrzuje. Celý ten film, ač patří celkově k C-čku, sestává ze tří odlišných částí, kde každá z nich odpovídá jednomu typu filmů: gulag A-čku, samotný útěk C-čku a město Lhasa B-čku. Nejen to, film dokonce potvrzuje i to o překážkách a klackách, (-spoilery-) neboť postavám umožní bez nejmenších potíží utéct z gulagu, ten útěk není ve filmu dokonce ani vidět (větší odstranění překážky snad ani film postavám nabídnout nemůže), a naopak na samotné cestě jim pořád hází klacky pod nohy v podobě zimy, horka, jídla, komárů a podobně. Oba případy, uzavřený gulag (A) a zcela otevřená krajina (C), jsou ale až příliš extrémní, a možná proto ten film tak úplně nefunguje a skoro všichni mu dávají tři, maximálně čtyři hvězdičky. Oba ty případy postavy buďto až příliš omezují (to, co je přiměje definitivně k útěku, není vlastně gulag, ale důl, kde se nedá přežít víc než pár měsíců), nebo jim naopak poskytují až příliš volného prostoru. Ideální střed (B) nastane až v tibetské Lhase, v městečku ani zcela sevřeném ani zcela otevřeném, kde si postavy teprve uvědomí, že to dokázaly. Jenže to už je trochu pozdě, neboť film končí. ____ Ač by se mohlo zdát, že výše uvedené členění filmů z hlediska prostoru na tři typy je banální anebo prostě trochu divné, dovoluje nám odpovědět na některé z největších záhad kinematografie, například proč je Smrtonosná past 1 lepší než Smrtonosná past 2? Spousta lidí na tohle řekne něco jako - no, protože druhý díly bývají horší a kdesi cosi, jenže skutečný důvod spočívá v tom, že ten první film spadá do ideálu B-filmů, kdežto ten druhý do C-filmů. Rovněž může zaznít otázka, proč je Přepadení v Pacifiku 1 lepší než „Přepadení v Pacifiku 2"? Opět - protože první film je případ B filmu (loď), kdežto druhý C (vlak). Závěr z toho je ten, že můžete být geniální scénárista a vymýšlet geniální (například ve smyslu plastický) postavy, prokreslovat je a krášlit, ale pokud ty postavy umístíte do blbého prostředí, je vám veškerá ta genialita úplně k ničemu. Měli bychom tedy obrátit tradiční tezi o izolovaných postavách jako takových a ptát se, proč přesně jsou některé postavy dobré – tvrdím, že právě kvůli prostředí. Coby scénárista se tohle pravidlo můžete snažit přechytračit, vymýšlet všelijaké finty, ale je to úplně zbytečné, protože tyhle zákony prostoru obejít nelze. Nepovedlo se to ani Peteru Weirovi. () (méně) (více)
Režisér Peter Weir má na svém kontě už pár majstrštyků, ale v tomto případě mě jeho snažení tak nějak minulo. Je to moc prvoplánové, dialogy jsou informativní, aby se v ději orientoval i americký divák neznalý sovětské historie. Navíc postavy jsou černobílé, vůbec není náhodou, že jedinou opravdu plnokrevnou postavou je klasický ruský kriminálník ve výborném podání Colina Farrella, ze kterého čiší opravdové emoce, živočišnost a má charisma. Bohužel scénář mu nepředepsal významnější úlohu a v polovině filmu zcela zmizí. Tenhle námět si přímo žádal seriálové provedení tak v šesti až osmi hodinových epizodách, protože na tomto prostoru je zkrátka pro rozvinutí charakterů a jejich akceptování divákem málo místa. Přes dlouhou stopáž je spoustu věcí odbytých a divák spíš sleduje skupinku uprchlíků, jak jdou tajgou, pouští nebo velehorami, aniž by byl svědkem drobných ale pro přežití našich hrdinů charakteristických momentů, šarvátek a rozhodnutí. Hodně odbytý je např. útěk z gulagu a řada scén je krajně nepravděpodobná. Útěky z táborů se z pochopitelných důvodů odehrávaly během horkého sibiřského léta, nikoliv za sněhové vánice a při 40° mrazech... Celkový dojem: 55 %. Přes dobrý záměr je místy sledování Útěku ze Sibiře pro svou popisnost a odfláknutou dramatickou stránku stejné utrpení jako samotný pochod uprchlíků. ()
Sedm let v Tibetu dovedených k dokonalosti. Přes jistou prvoplánovost celého projektu se tahle adaptace knihy Slawomira Rawicza povedla vskutku nevídaně, režisérský nestor Peter Weir natočil strhující příběh, který je, bez v Hollywoodu téměř nemyslitelného patosu, skutečnou poklonou oněm polozapomenutým hrdinům. O přístupu tvůrců hovoří nejlépe už jen ten prostý fakt, že se v gulagu mluví rusky, jen polština je nahrazena angličtinou (je to výhra jen napůl, ale díky bohu za ni). Weirovi se podařilo na americký film nevídaně udržet autenticitu ruských reálií, což bylo podpořeno vynikajícím castingem i mnohým odpozorovaným (kostýmy, tetování, typologie herců...). Útěk ze Sibiře je složen ze dvou částí - gulag a odysea z něj, přičemž samo téma gulagu vlastně teprve čeká na své filmové objevení. Sekvence ze sovětského lágru svou až didaktickou konotací trochu skřípe, ale záměr je jasný. Připomnělo mi to analogii literární, a totiž novelu Jeden den Ivana Denisoviče, v němž šlo také především o nutnost sdělit jistá fakta světu, což Solženicyn realizoval prostým soustředěním se na detaily. Skutečné filmové demaskování zrůdného systému gulagu teprve na své ,,souostroví" čeká. Jestli je něco k vyzdvižení zvlášť, pak především herecké mistrovství většiny zúčastněných herců - od zkušeností Eda Harrise až po křehkost Saoirse Ronan, kongeniální byl ale především výkon bravurního Colina Farella. Poláci mohou být právem na co hrdí - mají své hrdiny. Nezapomínejme, že i my máme podobné, už by někdo (a klidně zase americká produkce) mohl konečně zfilmovat osudy bratrů Mašínů a Milana Paumera a jejich legendární útěk přes celé východní Německo do západního sektoru rozděleného Berlína (třeba jako filmovou adaptaci strhujícího románu Jana Nováka Zatím dobrý), příběh je to stejně neuvěřitelný... ()
Galerie (78)
Zajímavosti (23)
- V pokladnách severoamerických kin diváci nechali jen 2,7 milionu amerických dolarů, součet celosvětových tržeb pak dosáhl 24,1 mil. (NIRO)
- V rámci příprav na roli se většina herců v lednovém zimním počasí zúčastnila táboření, které koordinoval Cyril Delafosse-Guiramand. Protagonisté dostávali individuální lekce přežití obsahující specifické dovednosti, které jejich postavy musely ovládat, ať už se jednalo o stahování zvířat z kůže, kladení pastí, stavbu provizorních přístřešků nebo rozdělávání ohně. (Taninaca)
- Snímek 1. 4. 2011 zakončoval filmový festival Febiofest, a to za osobní účasti Petra Weira, který se o den později zúčastnil i premiéry v Lucerně. (Coldrex)
Reklama