Režie:
Kirill SerebrennikovScénář:
Jurij ArabovKamera:
Oleg LukičjovHrají:
Xenija Rappoport, Olga Oniščenko, Sergej Sosnovskij, Juris Laucinš, Timofej Tribuncev, Andrej Smirnov, Taťjana Kuzněcova, Igor Chripunov, Roman Šmakov (více)Obsahy(1)
Jednodenní výlet do rodné vesnice se mění v osudovou cestu za odpuštěním. Kultivovaná operní zpěvačka Ljubov Pavlovna (Ksenia Rappoportová) jede s dospívajícím synem do rodného městečka, aby mu před stěhováním do Vídně ukázala kousek vlastní minulosti. Pubertální vzdorovitý Andrej se však náhle beze stopy ztratí. Ljubov zůstane sama uprostřed nehostinné vesnice a mění se z mondény v zoufalou matku, připravenou obětovat znovunalezení syna vše. Malé městečko, původně zamýšlené jako cíl jednodenního výletu, se stává místem, kde Ljubov nalezne svůj osud...
Režisér Kirill Serebrennikov ztvárnil ruský venkov jako mysteriózní místo, kde se zastavil čas. Vedle „skorodetektivní" zápletky Andrejova zmizení se soustředí zejména na účinek tajemného Jurjeva na hlavní postavu, na její proměnu z hvězdy a divy ve vesničanku, která nachází smysl života ve službě druhým. Jako by cítila, že se musí městu přizpůsobit, má-li jí ještě někdy v budoucnu vydat syna. Hlas Ljubov a hudbu, kterou má tak ráda, tedy postupně střídá ticho a mrazivý vítr vanoucí po nehostinných pláních. Zmizelý syn a množství falešných stop, na které hlavní hrdinku přivádí místní policie a obyvatelé nedalekého kláštera, postupně blednou a stávají se pouhým východiskem pro radikální vnitřní i vnější proměnu člověka.
(Česká televize)
Recenze (25)
Den v Jurjevu je nejen docela těžko uchopitelný snímek, ale i těžko žánrově zařaditelný. Po trochu náročnějším rozjezdu, kdy jsem zjistila, že zdaleka nepůjde jen o hledání ztraceného syna, jsem se chytla a zaměřila jsem svou pozornost na situace a osoby, vyskytující se kolem hlavní představitelky Ljuby, kterou hrála senzačně Ksenija Rappaport. Rusko se tady předvedlo v celé své syrovosti a i když byly některé momenty hodně úsměvné, tak byly s velmi hořkou příchutí, například situace v nemocnici, klášteře, ale i samotné vyšetřování policií. Jestli to tam takhle někde chodí v reálu, tak vřelé díky za Čechy, to v každém případě. Zkrátka příjezd Luby s nostalgickými vzpomínkami na toto místo se stalo postupně její černou můrou a konec tudíž nemohl dopadnout jinak. Zima mě objímala celou dobu, protože těch teplejších momentů bylo minimum, ale stejně si myslím, že je to jeden z těch zapomenutých snímků, které stojí za to vidět i když ztráta syna nakonec nebyla až tak důležitá. Souhlasím s tím, že kratší stopáž bych uvítala. ()
Deň v Jurjeve je podľa mňa exemplárny príklad toho, ako natočiť podľa výborného scenára zlý film. Expozícia je znamenitá, režisérovi sa podarí navodiť správnu atmosféru a divák je po zvrate natešený, kam sa bude príbeh ďalej uberať. Lenže Deň v Jurjeve nie je prvoplánový triler, takže sa začne pomaly rozplzávať do niečoho tajomnejšieho a psychologickejšieho. Pripomenul mi Pennovu Prísahu, ktorá tiež lákala na vyšetrovanie, ale sústredila sa nakoniec na psychický stav hlavného hrdinu a atmosféru miesta. Pri tomto filme som mal pri mnohých scénach pocit, že sú výborne vymyslené, ale nezáživne, až nepríjemne amatérsky natočené. Od zhruba polovice vám začne byť jasné, že niečo nie je v poriadku a možno vám dojde aj pointa, ktorú ale režisér nechá na posúdenie divákovi. Odôvodnenie prestrelenej dĺžky som vo filme nenašiel, našťastie je v hlavnej úlohe schopná herečka, takže spolu s túžbou, čo sa vlastne stalo, vám ju pomôže zvládnuť. Ak by podľa môjho scenára vznikol takýto film, bol by som dosť naštvaný. Nechcem si predstaviť, o koľko lepšie by danú trilerovú látku zvládol napríklad Del Torro, alebo Fincher. A nech kľudne natočia aj remake, ak sa o filme dozvedia. ()
Jako kdyby jel do kopce dýchavičný starý dieslák, tak je to natočené, zbytečně se to táhne. Výborný výkon představitelky hlavní role nemůže zamaskovat častou režisérskou bezradnost. Takový námět by si zasloužil lepší zpracování, barvitější vykreslení atmosféry a rozhodně cirka poloviční délku. Pak by možná byl snesitelný i ten konec bez pointy. Pak bych ho vnímala jako otevřená vrátka mé fantazii, takhle to vidím jenom jako další nedodělek tvůrců. ()
Kdo se chce na film dívat jako na "obyčejný" kriminální thriller o zmizení člověka v opuštěném městečku kdesi v hloubi Ruska, bude jistě zklamán, nicméně v charakteristice filmu se zde překvapivě správně o thrilleru nebo krimi nic nedočteme, místo toho tam stojí drama a mysteriozní. Je totiž lepší ve filmu hledat něco jiného, než jen napětí z pátrání, to by podle mě rozhodně nemělo být to hlavní. Úspěšná pěvkyně Ljuba, poté co se vyšvihla na společenském žebříčku, chce opustit Rusko, netuší ale, že země ze které vyrostla ji tak lehce nepustí. Chtěla zpívat sólo, ale zapomněla, že v místech jako je Jurjev v místě jako je Rusko pro sólisty není místo, tedy pokud ještě chtějí být skutečnými Rusi (a ne jen citovat zpaměti Čechova a spol.). Když zpívala sama, přišla o hlas. Když najde cestu do sboru, může snad chovat ještě naději, že syna jednou získá zpět. ()
Další ruský filmový balzám na mou duši. (Och, stejně mám pocit, že ani kdybych nakoukal všechny ruské filmy světa, nenaplnilo by to mou prázdnotu po tom, co mi skutečně chybí). V momentě, kdy jsem už dávno zanevřel na ČT2, protože většinu filmů vysílá v příšerném českém dabingu, jsem s potěšením seznal, že ČT Art mi tuto ztrátu dovede velice obstojně vynahradit. U tohoto filmu mi stačilo přečíst si anotaci, abych okamžitě věděl, že ho musím vidět - a že bude skvělý. Och, ale jak skvělý! Ten film během svého rozjezdu ani nedává tušit, k jakému vyústění nakonec dospěje. Mondénní panička - v úchvatném hereckém podání Ksenije Rappaport - si vyrazí na zvláštní výlet se svým nezvedným synkem do rodného kraje, aby mu z bůhvíjakého důvodu ukázala domovský marasmus, z něhož před lety vybředla. (Postava syna má pro tento výlet podle všeho ještě méně pochopení, než sama matka, která možná ani sama neví, proč se tam vydali). Bezútěšnost, s nímž je zpěvaččino rodné město vylíčeno, postupně graduje s nebývalou intenzitou. Jeden nehostinný záběr stíhá druhý a člověk žasne, v jakých podmínkách mohou někteří lidé žít i v 21. století. Pohrdání střídá hnus, zloba ústí v rezignaci. Tu symbolicky završuje moment, kdy si zpěvačka nejlevnější barvou přebarví svoje vlasy na stejný odstín, který používá většina žen ve vesnici, a stává se tak jednou z nich. Záhadné synovo zmizení, které film ani v závěru nijak nevysvětlí (vážně se v Rusku ročně navždy ztratí 40 tisíc lidí? proboha!), je ve skličujícím kontextu jedné ospalé ruské díry pouze iniciačním momentem, který odstartuje dalekosáhlé změny v životě hlavní postavy. Magnetismus rodné hroudy podle všeho není radno podceňovat - člověk může odjet na konec světa, ale před svým původem stejně neuteče. Zpěvačka se postupně stává člověkem, který nemá co ztratit a který se nakonec s překvapivou snadností adaptuje na nové prostředí. Člověk by se mohl divit, proč na začátku nebyla aktivnější při hledání syna - když třeba v jedné scéně zmiňuje, že má v Moskvě řadu vlivných známých, přímo se nabízí, aby u nich hledala pomoc. Rezignace, do níž ale fascinující rychlostí upadá (s vydatnou pomocí otupující samohonky), v posledku vysvětluje vše, a zdánlivě skličující a otevřený konec lze jinou optikou vnímat vlastně jako... úlevné zbavení se dosavadního strachu, který hrdinku sužoval. Už se nebojí a je odhodlána dále čelit životu, se všemi jeho strastmi. Vpravdě krásný a očišťující konec. Mimořádný film, o kterém bych mohl popsat spoustu stran a který budu z hlavy dostávat jen těžko. UPDATE 1. 4. 2015 - Na druhé zhlédnutí mě film uchvátil snad ještě více než prve, protože jsem si tam všimnul věcí, které mi dříve unikly. Pozornosti by například neměl ujít dialog, který spolu vede matka se synem ve věži kláštera. Matka: "Jehlanová architektura. Zkus to do sebe nasát. Celý se rozplynout v ovzduší své vlasti. Brzy už ho mít nebudeš." Syn: "Vzduch je všude stejný. Tak dobře... Zkusím se v něm rozplynout... No nic... Uvidíme se ve Vídni." Matka: "Nemáš přece operu rád." Syn: "Počkám venku na schodišti, až v ní budeš zpívat." A pak syn navždy zmizí - a mezi jinými je tu fascinující domněnka, kterou vystihla uživatelka spotczek, že si to celé možná jen vyfantazírovala ubohá uklízečka, a žádná kariéra operní pěvkyně ani syn nikdy neexistovali, ach! Nedoceněný filmový skvost, který mi ani napodruhé nevyjevil všechna svá tajemství - vpravdě znepokojivý a drásavý film, který člověka dokonale rozerve na cucky. () (méně) (více)