Režie:
Richard LaxtonScénář:
Brian FillisKamera:
Yaron OrbachHudba:
Paul EnglishbyHrají:
John Hurt, Cynthia Nixon, Jonathan Tucker, Swoosie Kurtz, Denis O'Hare, Stephen Guarino, Richard Joseph Paul, Craig muMs Grant, Michael Sirow, Bobby Guarino (více)Obsahy(1)
Stejnojmenná písnička od Stinga byla poctou hlavnímu hrdinovi biografie - kmotrovi všech moderních nebojácně otevřených gay autorů a legendárnímu performerovi Quentinovi Crispovi. Veterán rigidně pronásledované britské gay scény již od 20. let, vždy dokonale elegantní anglický džentlmen, který neopouští dům bez zářivého šátku a očních stínů. Po publikování skandálních memoárů odjíždí gay ikona na konci 70. let se svou one-man-show za oceán. A tak se Quentin osudově setkává s New York City a především New York s Quentinem, jehož roli si po zfilmování oněch memoárů The Naked Civil Servant zopakoval okouzlujícím způsobem John Hurt. (Mezipatra)
(více)Recenze (10)
Byl elegantní, zdvořilý, neskutečně duchaplný a vždy a za všech okolností originální a svůj. Odlišný dokonce i mezi gayi, pro které byl něco jako průkopníkem a ikonou v boji proti diskriminaci, přestože ne vždy říkal co by si přáli slyšet. Angličan, zamilovaný do New Yorku, který si na nějakou dobu svými vtipnými, k zamyšlení nabádajícími bonmoty i podmanil, než jeho popularita začala upadat, hlavně po jeho prohlášení, že AIDS je jen modní záležitost, která brzy odezní. A pak se seznámil s malířem, který na nemoc zemřel (mimochodem jeho smrt podali tvůrci filmu zcela nepatetickým způsobem, což bylo velmi osvěžující, dovedu si představit, že tak 90% filmařů by z toho chtělo vytřískat co největší doják). A Sting o něm napsal písničku. O legendárním Cristienovi Crispovi, kterého úžasným způsobem ztvárnil John Hurt. ()
Jakkoliv je režijní provedení nedbalé (spíše evidující, než vyprávějící) a osobnost Quentina Crispa vystižena jen povrchně a neproblematicky (jak se mohla /a měla/ jevit svědkům jeho estetismu), výkon Johna Hurta zasahuje takovou silou, že tu proměnu sledované duše v plochou ikonu musím odpustit. Obraz, který Crisp ze svého života utvářel, jakkoliv neproniknutelný a dojem integrity vzbuzující, jistě nebyl jeho skutečnou podobou, a právě v hranici mezi dandyovskou maskou a tváří je smysl takového sebetvorného úsilí. Ostatně - předpokládám, že režisérovi šlo spíše o pietní echo legendy než o její rozrušení, a i to má (i s ohledem k teprve nedávnému Crispovu odchodu) smysl. Ovšem na druhou stranu: v legendách může dandy jen přežívat, zatímco v obrazech svých krizí může – věčně – žít. Ve zkušenosti pádu totiž nezůstává sám – ti, kteří vzlétají, k němu pohlížejí, sami bezpochyby předurčeni podobnému osudu. ()
Sting byl z osobního setkání s Crispem nadšený. Co říká na tento film, netuším. 1) S Quentinem Crispem jsem se seznámil až při sledování filmu. Na jeho život, činnost ani vystupování nemám žádný názor, i když, přiznám se, vykroucenky, byť i duchaplné, moc nemusím. Ani pěkný herecký výkon 69letého Johna Hurta na tom nic nezmění. 2) Film sám mi připadá spíše jako pocta této "ikoně", než jako zajímavé dílo. 2) John Hurt hrál stejnou roli už v roce 1975 ve snímku Obnažený státní úředník. ()
Film sám o sobě je dobře vykonané řemeslo, leč vykonané s citem a něhou, která Quentinu Crispovi náleží. Po shlédnutí jsem se zamýšlel nad tím, proč my, Slované, nemáme onu odzbrojující eleganci a hrdost. Pindy o věčném područenství národa českého neberu. Ba ani slovanskou chandru a sentiment. Co beru, to je odhodlání žít a zvolit si svou veřejnou osobnost, svůj styl. Je těžko hledat styl tam, kde malátná spokojenost, budovaná po staletí, bere vrch. Málokdo si tohoto filmu všimne, málokdo o něm ví. Škoda. Mohli by se od Quentina Crispa (úžasný John Hurt) přiučit v umění nadhledu, sarkasmu a sebeironie. Tam kde Mr. Crisp pochybil, tvrdě a sám ze své vůle zaplatil. Za každé své slovo. ()
Velké nadšení. Nejen, že všichni hrají úžasně a jako o život, ale film nastiňuje problematiku pro každého aktuální. Protože ne každý se setkal s diskriminovaným černochem nebo dětským psychopatickým vrahem, zato každý známe nějakého homosexuála. Nemyslím problematiku homosexuální menšiny v heterosexuálním světě, ale to, jak se homosexuálové dívají sami na sebe, což je prostor, kam heterosexuálové nevidí. Podobně jako kniha Líbeznice ukazuje svět 4% menšiny se svými módními úlety, s averzí homosexuála vůči neortodoxním homosexuálům, s problematikou homosexuality jako takové, neboť je zaměřena jen vůči heterosexuálním macho typům, kteří jsou ale právě pro homosexuály nedostupní. Quentin Crisp je (a byl) velmi vtipný a moudrý člověk a dokázal povzbudit svými názory každého. Protože všichni rádi slyšíme, že za své odlišnosti se nemáme stydět, ale být na ně pyšni, a že když žádnou nemáme, tak si nějakou musíme vytvořit. ()
Galerie (5)
Photo © SPI International Polska
![Angličan v New Yorku - Z filmu](http://image.pmgstatic.com/cache/resized/w663/files/images/film/photos/158/410/158410549_973103.jpg)
Reklama