Režie:
Alessandro BlasettiKamera:
Aldo GiordaniHudba:
Alessandro CicogniniHrají:
Vittorio De Sica, Sophia Loren, Marcello Mastroianni, Gigi Reder, Memo Benassi, Giulio Paradisi, Mario Scaccia, Umberto Melnati, Margherita Bagni (více)Obsahy(1)
Když se mladá atraktivní Linda (která je stejně jako ostatní členové její rodiny zlodějka) pokusí se dvěma komplici ukrást Paolovo taxi, netuší, jaké následky bude jejich čin mít. Obelhaný Paolo se do Lindy zamiluje a postupně se seznámí se zbytkem rodiny. Časem se mu však Lindiny věčné lži znechutí a rozhodne se románek ukončit. (oficiální text distributora)
(více)Recenze (21)
No italštinu neumím, ale asi jsem konečně pochopil, že italsky canaglia je něco jako lump nebo potvora a proč Kemr v Na samotě u lesa říká tý koze kanálie. Viděl jsem ho v italštině s angl. titulky a byl to tedy fofr to stíhat... Sophia ze sebe sypala úplnou kanonádu, ani stihnout číst se to občas nedalo. ()
Úchvatná (tehdy 20 letá) Sophia Loren ve filmu, který mě zcela dostal. Vyloženě mi sednul do nálady, je to taková mile starosvětská komedie, plná italského temperamentu a bezstarostné pohody (ačkoli se ve filmu občas objevují i sociální motivy a zmínky o 2. sv. válce, jejíž trauma bylo v té době stále živé), která i po těch letech stále stojí za vidění, a to z mnoha důvodů: jako zajímavá zpráva o své době (film zaujme například coby svědectví o rapidně postupující motorizaci tehdejší společnosti), jako příjemný protipól americké soudobé produkce, a především pak jako doklad tehdejší krásy a mistrovského herectví Sophie Loren i jejích hereckých kolegů (De Sica & Mastroianni - oba jsou zde naprosto skvostní). Máte-li podobné staré černobílé filmové libovky v oblibě, pak je tenhle film sázka na jistotu. UPDATE 10.11.2019 - Dostal jsem po 3 letech chuť vidět to znovu a opět mě to strašně bavilo, především závěr na policejní stanici je neuvěřitelně vtipný a hodně jsem se u toho nasmál. A ta Sophia Loren? Och bože, ty její oči, křivky, hlas a pohyby - není divu, že jsou z ní všichni chlapi v tom filmu úplně vedle; ona mě zde dostává naprosto do mdlob a stavu krajního erotického vytržení a fascinace. Btw. je hezké, že je stále na naživu (na rozdíl od všech hereckých kolegů v tomto filmu), je to už 85 letá dáma, ale tehdy za mlada to vážně byla mimořádně překrásná žena, jaké není rovno! Akorát může člověk prožít lehký otřes, když ve dvou záběrech ukáže své zarostlé podpaží - marná sláva, móda (d)epilace měla teprve přijít. Třeba i v tomto detailu je ten film zajímavým svědectvím o své době. (I když - teď mě tak napadá - dnešní feministky by z toho ochlupení v podpaží S. Loren byly nejspíš nadšené, jenže ty určitě nekoukají na staré italské filmy). ()
"Italská Leopardí žena", chce se mi až říct. Těch podobností bylo zde dost na to, aby mě podobně svérazné přirovnání opustilo... I zde aktivnější ženská postava přivádí do rozpaků tu mužskou, taky si úplně nedává pozor na to, co kde vypustí z úst, taktéž je zde písnička provázející celý tento příběh (byť v tomto případě na samé hranici snesitelnosti a pocitu trapna), no a nezapomeňme na nějaké to zakoukání se s policejním rozřešením navrch. Vlastně jsem si už dřív říkal, že pokud by v evropských podmínkách vzniklo něco jako kopírka hollywoodského screwballu, tak by nebylo moc vhodnějších dvojic (pokud vůbec nějaká), než Marcello se Sophií - hlavní charismatické lákadlo filmu. Jejich slovní přestřelky připomenou právě zmíněné kočkování Caryho s Katharine, přičemž dívčí polovina je tu ještě drzejší... Takže v zásadě něco jako splněné přání, s kterým jsem nepočítal. Jinak ale nutno konstatovat, že snímek oproti třeba tomu zmíněnému (a dalším podobně starým zástupcům žánru) není až tak svěží, jak by se na první pohled zdálo. Překážkou se mi zde jeví typická italská expresivita, stejně tak jako možná až velké množství postav okolo, z kterých nemám ten příjemný pocit, co z titulního páru či nahraváčů z jiných fikčních světů... Výjimkou budiž Vittorio de Sica. I přes to všechno není vůbec na škodu, že Sophia byla toho času takovou potvorou, ba naopak, neboť i to pomohlo do budoucna otevřít jeden velký herecký příběh. 60% ()
Mimochodom, i napriek tomu, že Vittorio De Sica, je uvedený, ako prvý v obsadení (v úvodných titulkoch), nemal pred kamerou až toľko hereckého priestoru, ako zrovna Sophia Lorenová & Marcello Mastroianni, kde tentoraz zaznamenávam ich už v poradí 'tretiu', spoločnú spoluprácu (začínajúcu titulom Cuori sul mare z roku 1950), ktorá de-facto; podľa mňa až práve teraz, konečne nastavila latku hodne vysoko, čo bude s prestávkami pokračovať až do roku 1994; končiac pri "altmanovke" Prêt-à-porter, keď počas štyridsiatich-štyroch rokov, spoločne účinkovali až v rovných 14 tituloch, z čoho snáď automaticky vyplýva, že sa jednalo o naprosto ikonickú, filmovú dvojicu v dejinách kinematografie! • On stelesnil mimoriadne dôverčivého taxikára Paoloa Silvestrelliho, ktorý sa zapletie s akousi podivuhodnou skupinkou ľudí, medzi ktorými sa rovnako zrovna nachádzala i ona, hriešne zvodná: Lina Stroppianiová, ktorá sa začína pomaličky pohrávať s jeho (po)citmi. • Ďalší taliansky režisér A. Blasetti, s ktorým sa premiérovo stretávam, vytvoril nadštandardne svižnú komédiu, kde sa to len tak hemžilo samými, vtipnými dialógmi, ktoré je neuveriteľná radosť vstrebávať. A síce to finále je predsa z mojej strany trochu diskutabilnou bodkou za predchádzajúcim dianím, ale nakoľko som sa počas sledovania titulu: Peccato che sia una canaglia, sotva pozrel na hodinky (ani jediný raz!), tak opäť sa dostavuje vysoká spokojnosť, pozostávajúca najmä z ústrednej dvojice, ktorá odštartovala hviezdne duo Lorenová-Mastroianni. ()
Režisér Blasetti natočil dva známější filmy, z nichž Peccato che sia una canaglia je ten první. Oba mají velmi podobný děj, avšak na každém z nich je něco výjimečného. V tomto snímku režisér vsadil na šarm a herecké dovednosti Sophie Loren a jeho sázka se mu na 100% vyplatila. Úžasné scény plné ironické přetvářky, komediálních výstupů Marcella Mastroianniho a sladkých lží - to vše tvoří tento skvělý kousek italské kinematografie. ()
Galerie (10)
Zajímavosti (1)
- Film se natáčel ve studiích Cinecittà, v městečku Castel Gandolfo a v metropoli Řím. Viditelné kulisy byly kompletně navrženy výtvarnými režiséry Mariem Chiarim a Mariem Garbugliou. Mezi opakující se lokace patří Circus Maximus a nedaleké náměstí Piazza di Sant'Anastasia na Palatinu (classic)
Reklama