Režie:
Abel FerryKamera:
Nicolas MassartHudba:
Jean-Pierre TaïebHrají:
Fanny Valette, Johan Libéreau, Nicolas Giraud, Raphaël Lenglet, Maud Wyler, Justin Blanckaert, Thérèse Perreault, Maude LaurendeauObsahy(2)
Skupina přátel se rozhodne navštívit terén, který byl pro veřejnost uzavřen. Stezky se nacházejí vysoko v horách. Je tu však ještě něco nebezpečnějšího než samotný výstup. Skupinka zjistí, že v horách nejsou sami. Dobrodružství se promění v noční můru. (oficiální text distributora)
Videa (1)
Recenze (250)
Mazec. Ještě teď mě mrazí po celém těle. Frantíci vědí, jak natočit dobrý hororový příběh. Tento je ještě zasazený do krásné přítody na Balkáně, což je další plus. Ze začátku je to velmi napínavé, pak to sice upadné do klasické vyvražďovačky, ale v tomto případě budiš. A ten lesní tarzan byl fakt dobrej. Konec také nebyl šťastný a takových je málo. 75% ()
Úvod je velice nadějný (lezení po skalách, bortící se lávka, uvíznutí v pasti), postupem času se však začíná projevovat klasické schéma horrorů. Parta přátel uvízne v lese, jeden po druhém umírají rukou neznámé osoby, z osoby se vyklube totální šílenec a nakonec zbudou jen chlapec a dívka, přičemž film končí buď záchranou obou zmiňovaných (a tím pádem smrtí šílence), nebo smrtí obou zmiňovaných (a tím pádem přežitím šílence).;-) ()
Další z filmů, co jsem chtěl vidět jako malý. A tenhle jsem navíc už kdysi rozkoukal, ale nudil mě už ze začátku. Jaj, to mě to ale zklamalo... První polovina, kdy je to čistě horolezecká noční můra, je strašně napínavá a to až tak, že jsem od toho nemohl odtrhnout oči. Doufal jsem, že se to takhle udrží až do konce, jenže když se začalo ukazovat, že nepůjde jen o to, šlo mé nadšení sice trochu dolů, ale pořád jsem byl napnutý. A zhruba do 50.minuty (prostě do té scény, kdy najdou dům) tenhle stav trval, jenže pak ten film obrátil o 180°, postavy se chovali totálně idiotsky, nedalo se nikomu fandit a už to byl jenom sled kravin, včetně toho závěrečného zvratu. A taková škoda to je, tak dobrý horor to mohl být... Silné 3* tomu dám, ale zachraňuje to hlavně skoro až bezchybná první polovina (a těch pár neskutečných náhod a záchran na poslední chvíli bych ještě odpustil). ()
Boli tu výletníci, snowboardisti, jaskyniari ale horolezci ešte nie. Až do teraz. Vertige dieru do hororového sveta neurobia ale na spríjemnenie nenáročného večera to postačuje. Už úvodné scény lezenia sú dostatočne adrenalínovou záležitosťou a potom k veci príde i jediný člen z Wrong Turn, ktorý nie je zrovna neporaziteľným monštrom ale len taký nezbedník a pri tejto kritickej situácii vyplávajú na povrch aj charaktery jednotlivých postáv. ()
Galerie (33)
Photo © Gaumont
![Závrať - Z filmu](http://image.pmgstatic.com/cache/resized/w663/files/images/film/photos/160/399/160399689_0618ea.jpg)
Zajímavosti (2)
- Ve části, kdy skupina v dešti vymýšlí, co dál, se střídají scény, kdy Karine (Maud Wyler) čelovku má a nemá čelovku na hlavě. (Timy68)
- Ačkoliv se děj odehrává v Chorvatsku, tak se celý film natáčel ve Francii. Natáčelo se od září do 28. října 2008 v Alpách v Aussois a Avrieux na několika via ferratách (La Montée au Ciel, Les Rois Mages a Le Parc du Diable) za pomoci průvodců z regionu. A pak v Pyrenejích ve Font-Romeu a Lac des Bouillouses. (bianci)
Čím se liší práce kameramana, hudebního skladatele a scénáristy? Která z těchto profesí je nejnáročnější? Vertige na tuhle otázku velmi zajímavým způsobem odpovídá, neboť kamera tu je velmi dobrá (velkorysé záběry přírody, subjektivní prožitky jednoho z bojácných hrdinů), hudba je spíše průměrná (respektive žánrová, nabízející jednu polohu pro scény napětí, druhou polohu pro scény akce, a někde mezitím střední tempo pro ony velkorysé záběry přírody na začátku, ačkoliv je třeba přiznat, že toto střední tempo v sobě obě předchozí polohy, napětí i akci, celkem důmyslně obsahuje a předvídá tak budoucí dění; s Goldsmithovým Omen se to nicméně a pochopitelně srovnávat nedá) a scénář je velmi slabý (problémem není ani tak schématičnost, jako spíš nemotivovanost řady událostí, které se dějí dosti náhodně, navíc je ten scénář notně bulvární, neboť si vymýšlí jakési nesmysly o mizejících lidech na Balkáně). Klíčové je ovšem to, že tenhle kvalitativní sešup po ose dobrá kamera-průměrná hudba-slabý scénář není podle mě vůbec náhodný, protože kameraman se může vždycky opřít o realitu, kterou snímá, zvlášť v horách jako tady. Hudebník má oproti kameramanovi roli sice stíženou, nicméně i on může vyjít z dopředu vytvořených pravidel, například ze stupnic, v nichž je řada tónů uspořádaných podle určitých pravidel (durové jsou radostné, mollové vážnější), stejně tak ví, že po napjaté dominantě by měla přijít klidnější tónika (existuje prostě nějaký logický sled akordů), navíc je filmová hudba značně eklektická a umožňuje lehce opisovat. Jenže co takový scénárista, který sedí před devadesáti prázdnýma stránkama a musí je od první do poslední zaplnit (1 stránka odpovídá ve filmu zhruba 1 minutě), ale nemůže se opřít ani o realitu, kterou by jednoduše nasnímal, ani o pravidla hudební nauky/teorie? Scénárista prostě nemá tu možnost podobně jako hudebník zavelet k zvýšení dynamiky (hlasitosti), rychlejšímu tempu, k přenášení přízvuku (synkopy), protože scénáristika se na rozdíl od hudby neřídí přesnými zákony akustiky a matematiky (hudba se svými zlomky-takty, frekvencemi-výškou či kruhy-kvintkvartovými je velmi matematickou disciplínou) – když takový hudebník posune celou stupnici C dur o jeden půltón výš, dostane Cis dur, ovšem pokud by chtěl scénárista posunout třeba písmenka ve svém textu, dostane tak maximálně nějakou šifru, ale rozhodně nic smysluplného. Je zkrátka velký rozdíl mezi člověkem-hudebníkem, který má v ruce nástroj, třeba klarinet A, a člověkem-scénáristou, který má v ruce tužku, která ale nikterak vyladěná není, je to prostě jen tužka. Závěr z toho je ten, že zatímco kamera představuje jeden extrém, čistou realitu, z níž lze velmi dobře čerpat, a hudba druhý extrém, naprosto abstraktní umění, z něhož se sice nečerpá tak snadno jako z reality, ale pořád nabízí člověku spousty užitečných výše zmíněných zákonitostí, třeba ty stupnice, a nějak ho vede, tak scénáristka se nachází někde mezi tím, není ani ryze reálná ani ryze abstraktní, a to ji nepochybně dosti limituje. Nechci samozřejmě jakkoliv bagatelizovat práci kameramanů, natož skladatelů, říkám akorát tolik, že skutečnost, že je v tomhle filmu kamera dobrá, hudba průměrná a scénář slabý, není tak úplně náhoda, ale spíš důkaz toho, že existují nějaký obecný zákonitosti a podmínky těchto profesí. () (méně) (více)