Režie:
František FilipScénář:
Eduard VernerKamera:
Rudolf Stahl ml.Hrají:
Pavel Landovský, Stella Zázvorková, Regina Rázlová, Jorga Kotrbová, Jaroslav Satoranský, Hermína Vojtová, Josef Hlinomaz, Jiřina Bílá, Consuela Morávková (více)Obsahy(1)
Traktorista Tóna Boháček má rád svůj klid a víkendovou partičku karet s kumpány v hospodě. Jenže je ve věku, kdy se měl už dávno oženit, a tak ho jeho máma přinutí, aby se s někým seznámil aspoň na inzerát. Myšlenka na ženění je to poslední, co se Tónovi zamlouvá, ale nakonec mu nezbude než mámě přivézt zootechničku Janičku Pazderkovou z nedaleké vesnice, se kterou si pod nátlakem dopisoval. Jenže Janička se kvůli škodolibým kamarádkám stydí, a nakonec nikam neodjede. Tóna se za každou cenu chce zbavit dotíravé maminky, a tak si přece jen přiveze dívku. Podaří se mu totiž přemluvit náhodnou stopařku, Pražačku Květu, aby jela s ním a předstírala, že je Jana. Třebaže Tóna je pro Květu jen venkovský balík, přece jen si spolu mají co povídat, a dokonce stráví několik příjemných hodin. A paní Boháčková je aspoň na nějakou dobu spokojená. Jenže v neděli ráno u jejích dveří zazvoní skutečná Janička… (Česká televize)
(více)Recenze (156)
Onen nemotorný chasník je předkládán jako více-méně normální typ („jeden z nás“), zároveň ho však od začátku nemohu vnímat jinak než jako devianta (nedůtklivá rádobyvzdorná oběť mateřské péče s extrémním nezájmem o ženy). Tato rozpornost zpočátku hatí věrohodnost jeho komediálního potrefování (zvláště chybí-li jakákoli kvalita, která by mu mohla propůjčit právo na deviantnost). U Landovského je však možné cokoli, tudíž to žeru. Všechno se schová za mámu, hlavně se taky musí všechno schovat před mámou. Ostatně tento deviant je charakter a svým způsobem gentleman, jinak by totiž po přiznání ženě, že nesnáší ženský, neodpověděl na její otázku proč „co je vám do toho“. Později se ukáže, že je to právě ono bytí společensky deviantním outsiderem, které tohoto mladého traktoristu disponuje k proniknutí k čemusi pravému v náhodném skorovztahu se světa znalou, inteligentní, zklamávanou leč vždy nad věcí jsoucí slečnou ze svobodomyslných kruhů. A naopak, totéž s ním nalézá ona. Cosi, co u svých, u „normálních“ nemají šanci nalézt. Ne proto, že by to nemohlo být, ale proto, že neexistuje cesta. Na jedné straně hypertrofované etiketální ohledy v kravíně (ecce, homo socialisticus rusticus), na druhé povrchně přízemní zájmy u rafinovaněji fundovaných frikulínů (ecce, homo liber). Tedy ne, že by toho „čehosi pravého“ ti dva spolu dosáhli – propast mezi nimi je přece jen nepřeklenutelná -, ale bylo jim dáno to alespoň zahlédnout. Paradoxně díky grotesknosti jejich seznámení, přičemž „běžně“ by se tito dva spolu seznámit vůbec nemohli. Nevěsta z kravína však rovněž „začne chtít“. Obě slečny jsou krásné a sympatické, což činí celou zápletku stravitelnou, o to však zapeklitější. Vytváří se neřešitelná rovnice: máma chce nevěstu, nevěsta ženicha, ženich svoji falešnou sestřenici. Řešení je na ní a tak slečna disponující moudrostí světa vrací vše do náležitých kolejí. Náležité koleje však nevedou k happyendu, pouze se sbíhají a rozbíhají v nekonečnu. Zbývá trapnost a smutek, náležité je rozpoznáno coby nenáležité. Končí sranda, začíná utrpení mladého Boháčka. Držme jim všem palce. /// Dnes už by takový příběh nebyl možný, tehdy to ještě šlo. Co se to stalo, že během čtyřiceti let přestaly platit osobnostně-konstitutivní společenské podmínky platné po staletí? Ne, že by byly „správné“. Ale byly nějaké. Budiž mi z této posice dovolena trocha nostalgie: V některých nejzdařilejších scénách pojednávaná komedie odhaluje (zřejmě nezáměrně) dojemný fakt, že společenským ideálem onoho pokročilého hominis socialistici je buržoazní standard (o nějž se klopotně snaží), zatímco mladí pohrobci buržoazie (včetně těch, kteří jsou tak pouze označováni socialistickou propagandou) tímto standardem ostentativně pohrdají. ()
Landovský mi nikdy sympatický nebyl, takže jsem se tomuto filmu dlouho vyhýbal. Nicméně, buď je geniální herec, nebo mu byla role Tondy psaná přímo na tělo. Byl totiž natolik přesvědčivý, že jsem mu toho hulváta s velkým srdcem, sežral i s navijákem. Ale ani tak skvělý výkon nezastínil ostatní herce. Zázvorková, Rázlová i Kotrbová, byly toho hereckého koncertu nedílnou součástí. Ale ten festival trapností, který k životu patří, je stejně tak dílem režie a scénáře. Zcela banální příběh zachycený tak, že se jeho sledováním bavíte, ale současně je vám těch postaviček líto. A přejete jim, aby to dobře dopadlo. Postavy Jany mi bylo líto obrovsky. Málokdy ve mě film probudí tak velkou vlnu empatie. Asi i proto, že se ta odzbrojující bezelstnost vytratila nejen z venkova, ale vlastně obecně ze světa lidí. Takové filmy pak slouží jako paměť duše národa a současně nastavují zrcadlo každému z nás, protože i v takových postavičkách najdeme kus sebe. Filmy, jako Hoří, má panenko, Homolkovi aj. ()
„Slečno, já jdu ještě jednou. Já bych to vopravdu potřeboval. Ale to ne kvůli tomu, že bych jako na Vás dotíral, rozumíte, já to nedělám kvůli sobě, mně na Vás vážně nezáleží, ale…“ Už úvodní výňatky z inzerátů pobavily. Ještě vtipnější jízda mě však čekala po nich. Pavel Landovský, nesmělý, roztěkaný a buranský, tu je dokonalý, což se dá říct i o krásně nesnesitelné Zázvorkové. Lví podíl na tom určitě mají skvěle napsané dialogy, ale i řada groteskních scén (kouzelné setkání s Janičkou a potvrzenka schůzky, hledání záminek pro popovídání si o samotě, Květa snažící se dostat z „toalety“ atd.). Jen je škoda, že po 50 minutách takřka nepřetržité zábavy přichází slabá cca 10minutovka, při které film skoro vykolejí, aby ho nasadil do správných kolejí až příjezd autobusu. O to víc překvapí hořkosladký konec, jehož podobu doceňuju až s odstupem. Slabších, ale přesto 5*. „No tak já to tam teda hodím, když se Vám nelíbím, tak...“ - „Ne, to já jsem neřekla, že se mi nelíbíte!“ - „No ještě říkejte, že se Vám líbím.“ - „To já neříkám, že se mi líbíte!“ ()
Prohlásím stokrát omleté, a řeknu že Pavel Landovský se v téhle roli našel. V pohodě přehrál vynikající Stellu Zázvorkovou, a zcela zastínil i svoje dvě nápadnice. Scénář mu v tom pomohl jenom zčásti. On totiž ani moc vtipný není, jen Tóňa Boháček z něj dokázal tu srandu vytřískat. Bohužel když není před kamerou, tak zábavnost prudce klesá a proto jenom čtyři hvězdičky. ()
Galerie (17)
Zajímavosti (4)
- Filmová vesnice, kde žije Boháček (Pavel Landovský), se jmenuje Čičelice. Ve skutečnosti vesnice či město s takovým názvem neexistuje. (M.B)
- Hlavní roli mladého Boháčka měl ve filmu původně hrát Vladimír Menšík, ale nabídku musel z časových důvodů odmítnout. (raininface)
- Filmování probíhalo v Praze - Slivenci, Kokořínském Dole a vesnicích Lochkov a Řevnice. [Zdroj: Filmovamista.cz] (M.B)
Snímek je z roku 1969 a režíroval jej František Filip. Jedná se o černobílou komedii. Pavel Landovský tu má hlavní roli. Hraje Antonína Boháčka, starého mládence, který se živí jako traktorista. Sekunduje mu Stella Zázvorková. Ta je tu v roli jeho starostlivé matky. Další důležité role jsou Květa Lesecká, kterou ztvárnila Regina Rázlová a Jana Pazderková. Tu hraje Jorga Kotrbová. Obě to jsou krásné mladé ženy, které sehrají v životě Tondy Boháčka velké zvraty. Děj je vcelku prostý. Tondovi je po třicítce. Jeho život tvoří práce na poli, starání se o dům, ve kterém spolu s matkou pěstují králíky, a hraní karet s návštěvníky místní hospody. Přes obrovské přání jeho matky zatím nemá žádnou nevěstu. Maminka nechce, aby se stal pijanem, jako jeho zvěčnělý otec, a tak ho donutí napsat inzerát a dopisovat si s Janou Pazderkovou. Po jejím naléhání za ní jede na schůzku, tam nepochodí a vrací se domů. Cestou vezme stopařku a přemluví ji k tomu, aby hrála Janu, s úmyslem udělat matce radost, či spíše aby ji nerozhněval. To vede k celé řadě komických situací, obzvláště když si to skutečná Jana rozmyslí a druhý den dorazí na slibovaný nedělní oběd. V Tondovi můžeme sledovat, jak se mění, jak ze sprostého, neotesaného traktoristy začíná vyplouvat hodný a citlivý muž. Tento film je přesně prostor, kde může Landovský předvést své mistrovství. Role na první pohled neotesaného hrubiána s duší poctivého a laskavého muže mu je více než vlastní. V tomto filmu má středně dlouhé vlasy. Svou mužnost zdůrazňuje výraznými pejzy. Když se upraví, tak působí dojmem hezkého muže kolem třicítky. Většinu filmu nosí oblek, který mu evidentně nesedí. Z jeho hraní je patrné, že v něm není zvyklý chodit. Přirozeně se cítí v montérkách s čapkou a cigárem v koutku úst. Přesně tak jej vidíme na úplném začátku filmu, když je za volantem traktoru a oře pole. Landovský má výrazný mužný hlas. Ve svém přirozeném prostředí, jako doma nebo mezi kumpány z karet, je sprostý a mluví nahlas. Při rozhovorech se ženami se stydí. Mluví tišeji a koktá. Těmto nepříjemným situacím se vyhýbá vyprávěním nesouvisejících vtipných historek, při nichž svým hlasem zní zdánlivě jistě. Když už je v koncích, tak začne řvát a vztekat se. Jeho specifické hulákání je jedním z nejznámějších hercových hlasových atributů. To, jak se uvnitř cítí, zahraje také rychlostí hlasu. Když si je sebejistý nebo se snaží působit něžně tak mluví pomalu. Naopak když začne mluvit rychle, tak tím zakrývá stud či nezvládá své emoce. Má nadání na to lidi seřvat. Celkově se v jeho hlasovém projevu mísí nesmělé koktání a hulákání. Přestože podle svých slov ve filmu Boháček na mluvení příliš není, tak dokáže svým nadáváním i dobře vyslovenými hláškami vyvolat skvělou komiku. Pohybuje se velmi energicky. Když je na scéně, tak je ho plné plátno. Svou výraznost dokáže skloubit s křečovitým a nemotorným pohybem. To vytváří zajímavý a komický efekt. Touto neobratností a hromotluctvím zdůrazňuje svou nesmělost. V prostředí, které mu je vlastní ale ožije. Například v hospodě působí jistě a vyrovnaně. To vytváří vzpřímenou a jistou chůzí. Většinu filmu se ale spíše kolíbá. Krčením se zdůrazňuje svou nesmělost a vnitřní slušnost, která u lidí typu Tondy Boháčka vnitru bývá. Klopýtání a vůbec všechny pohybové stránky postavy hraje přesvědčivě. Landovský, jak je pro něj typické, užívá velké množství různých gest. Jeho ruce v průběhu filmu nezůstanou moc času klidné. Při mluvení si jimi hodně pomáhá. Vedle věčného máchání rukama dále hezky naznačuje, že rozbije půllitr či si klepe na čelo. Nejvíce mne zaujalo, jak Květě v noci vysvětloval, kde mají suchý záchod a že tam není splachovač. Když nechtěl vzbudit matku, tak jakoby tahal za neviditelné splachovadlo a horizontálním pohybem dlaní vysvětloval, že v dřevěné desce mohou být hřebíky. Jeho gesta také dotvářejí jeho zmatenost a stud. Neustále se drba na hlavě, na nose či se různě ošívá. K tomu přidává hýbání krkem a kymácení hlavou. Když v hospodě pije pivo, tak drží, stejně jako v jeho další výrazné roli sládka v Audienci, půllitr pouze malíčkem. To působí velmi komicky. Celkově jsou jeho gesta velmi výrazná. Podobně nešetří ani s mimikou. Spoustu věcí uhraje očima. Když různě zvedá obočí či obrací oči v sloup. V přítomnosti jeho slečen zase oči klopí. Dělá také různé škleby. Velmi vtipně působí jeho úšklebek, kterým odpovídá na úsečné poznámky servírky, kterou žádá o psací pomůcky. Když je v Květině pražském bytě a myslí si, že jej Květa chce, tak si je velmi sebejistý. To se během pár vteřin změní, když Květa mu sdělí, že zůstává se svým přítelem. Během pár vteřin se jeho výraz ve tváři a chování vůbec změní o 180 stupňů. Landovský se toho zmocnil skvěle. Nadáváním a omyly jednak zdůrazňuje svou neobratnost a stydlivost, ale také vytváří vtipné situace. Před chlapy z vesnice je drsný, ačkoliv uvnitř je nesmělý a slušný. Zahrání této kombinace stydlivosti a hrubiánství vypadá velmi humorně a zároveň vytváří jeden z hlavních záměrů filmu. Ten ukazuje, jak tento prostší muž skrývá svoji citlivost za pózu drsňáka. Vidíme tu vývoj postavy hranou Landovským. Na začátku příběhu je vesnickým křupanem odmítajícím ženy. V jejich přítomnosti se necítí dobře. To se ale začne měnit, když potká stopařku Květu. Začne se měnit a být pozornějším. Pavel Landovský ve své roli dokáže zastínit i takovou hereckou osobnost, jakou byla Stella Zázvorková. Ve filmu prakticky nesleze z plátna. Místy si z filmu dělá svou one man show. To, když spustí vlnu svých osobitých gest, pohybů a jedinečného řevu. Svým výkonem dělá z jednoduchého příběhu skvělou komedii. Ve své roli je přesvědčivý a přirozený. Člověk se až bojí, že hraje sám sebe. Jak je známo Lanďák neměl s nedostatkem žen kolem sebe nikdy nouzi. Herec převyšuje všechny postavy. Utrpění mladého Boháčka patří vedle sládka v Audienci či majora Terazkyho v Černých baronech k jeho životním rolím. Landovský svým osobitým hereckým stylem dokáže velmi zapůsobit a diváka si získat. Jeho fenomenálnost je dána také tím, že je jaksi nezkažen hereckými školami. To dává průchod jeho specifickému projevu, který je však omezen. V roli Tondy Boháčka slavil úspěch. Byla to na dlouhou dobu jedna z jeho posledních filmových rolí. Za svou disidentskou činnost měl v sedmdesátých letech nejprve zakázáno hrát a později byl dokonce donucen k emigraci. Vrátil se jako již starší muž po revoluci. Je to škoda. Kdo ví, co mohl Landovský českému filmu ještě říci. () (méně) (více)