Režie:
Jonathan HensleighScénář:
Jonathan HensleighKamera:
Karl Walter LindenlaubHudba:
Patrick CassidyHrají:
Ray Stevenson, Val Kilmer, Christopher Walken, Vinnie Jones, Linda Cardellini, Vincent D'Onofrio, Laura Ramsey, Mike Starr, Robert Davi, Fionnula Flanagan (více)Obsahy(2)
Clevelandská mafie se ho pokoušela poslat na věčnost pěstmi, kulkami i bombami. Svému osudu ale čelil s odhodláním keltského válečníka... V 70. letech zuřila v ulicích Clevelandu válka gangů. Jen během léta roku 1976 explodovalo více než třicet bomb přímo v centru města u Erijského jezera a Cleveland získal nelichotivou přezdívku „Bomb City“. Místní organizovaný zločin měla pod palcem italská mafie, která vedla zuřivou válku s irským gangsterem Dannym Greenem (1933–1977). Ten se stal ústřední postavou války podsvětí, která jednou pro vždy změnila organizovaný zločin ve Spojených státech amerických. Snímek Jak sejmout Irčana zachycuje Greenův vzestup z přístavního dělníka v jednoho z nejobávanějších gangsterů, jenž dokázal přežit několik pokusů o vraždu. To v něm utvrzovalo dojem, že je potomkem mytologických keltských bojovníků a sázel na pověstné irské štěstí. Svou kriminální kariéru začínal jako vymahač dluhů, ale rychle se dokázal stát velkým hráčem, jemuž šli usilovně po krku italští mafiáni i policejní detektiv Joe Manditski. Ten měl zároveň pro Greena určitou slabost, protože v prostředí clevelandského podsvětí představoval velmi rozporuplnou osobnost. V hlavní roli se představil severoirský herec Ray Stevenson, pro něhož se jednalo o jednu z prvních větších hereckých příležitostí. Ve vedlejších rolích se objevili slavní herci jako Chris Walken, Vincent D’Onofrio nebo Val Kilmer. (Česká televize)
(více)Videa (2)
Recenze (327)
Neschoponost tehdejší mafie sejmout jednoho zrzka je vskutku obrovská. Jedno se Dannymu ale musí nechat. Vkus na ženy má moc pěknej. Jenže to je v podstatě tak všechno, co si za týden budu z tohoto filmu pamatovat. Kill The Irishman je zajímavá jednohubka, u které se rozhodně nebudete nudit, mě bavil hodně, ale není to film, ze kterého by jste mohli být dlouho paf, kde by jste mohli vyzdvihnout nějakého herce, dokonce i Walken mě tu moc nebavil... Ray Stevenson je přesvědčivý a celý příběh je docela zajímavý, jenže tady se teprv dá krásně pozorovat, jak je mistr Scorsese geniální režisér mafiánských filmů. Danny Green byl každopádně chlap s velkejma koulema, ale taky očividně udělal spoustu hovadin. Rozporuplná osobnost.Val Kilmer byl jen na špatnou okrasu. ()
Tuctova gangsterka, ktora sa vzhliadla v genialnych opusoch Martina Scorseseho, ale ani napriek citacii Kasina na zaciatku filmu na ne nema ani nahodou. Na to je Hensleigh priemerny scenarista a mierne podpriemerny reziser. Este tak po technickej stranke sa mu ako tak dari (dockame sa viacero vybuchov aut a jedneho posobiveho vybuchu domu), ale vo vedeni hercov je dost márny. Pritom herecke obsadenie je bohate na znamejsie druholigove tvare. Lenze skoro nikto z nich nema priestor zahrat viac ako jednorozmerne nacrtnutu figurku. Niektori dokonca ani to a filmom sa doslova len mihnu (Vinnie Jones). Asi najviac ma zaujal Vincent D'Onofrio, ktory ako jeden z mála dokazal svojej postave vdychnut zivot. Na druhej strane mi totalne zbytocny pripadal Val Kilmer, ktory by uz sakra mal zhodit, lebo sa na neho neda pozerat. Niekde medzi je hlavny hrdina Ray Stevenson, ktory nehra zle, ale jeho postava nie je prilis zaujimava. Nie je dostatocne charizmaticky na to aby ste mu fandili, ale ani aby ste ho nenavideli. Proste taky duty sedliak, ktory ma viac stastia ako rozumu. Vysledkom je teda tuctova jednohubka. Ale kedze sa mafianske filmy zase tak casto netocia, tak váš hlad po filmoch tohto zanru na chvilu zaženie. 5/10. ()
Paráda , gangsterka ako lusk. Nechýbajú tu výbuchy, streľba za bieleho dna, či človek, ktorého nejde zabiť a to tu snaha bola zo všetkých možných strán. Vynikajúco spracovaný príbeh, záživný i napätí. Len škoda, že príbeh bol zameraný hlavne na výbuchy a nie na strelné zbrane, práve v tom by to bolo osobnejšie a dosť často aj efektnejšie či psychologickejšie. Ale príbeh sa opiera o skutočnosť, tak je jasné, že sa film musel niečoho držať a tak tam veľa možností nemal. ()
Gangsterka ze sedmdesátek se sympatickým mafiánem Irem? Proč ne?! O sedmdesátkách v Clevelandu jsem doposud pranic nevěděl a o tamnější mafii už vůbec ne. Ten náhled do těch časů mně bavil. Hoši měli ty správné knírky, kotlety, velké límečky a z rozhalených halen se na nás draly zarostlé hrudi... všechny káry té doby byly správně placaté, široké s pozůstatky ploutví a neskutečně osvětlenými záděmi..co zadní sedadlo to pohodlný gauč pro 4 lidi. Někoho v té době možná děsil povolávací rozkaz kamsi do deep in the jungle... Dannyho Greena to však netankovalo. Neustále vymejšlel jak vydělat větší a větší balík. K tomu mu napomáhala odvaha, ale i jistá oprsklost a bezpáteřnost...Přes to přeze všechno si ale snažil držet kousek té irské cti... A jak tak stoupal po žebříčku v hierarchii mafie výš a výš, čím dál více lezl do zelí velkejm italskejm rodinám nejen doma, ale i v New Yorku. A to už byl problém i borce co měl Cleveland skoro pod palcem... Nezastírám jisté sympatie k tomuto gangsterovi. Film byl i dostatečně akční a množstvím zničených aut se tvůrci značně přiblížili k nějakému tomu speciálu Top Gearu... Přesto mi tam však u toho chyběla nějaká hlubší myšlenka. Možná, že tam ani nebyla..nevím. Beru to tak, že někdo zkrátka natočil životopis mafiána... Být Ir asi hodnocení zvednu již jen z hrdosti na svého reprezentanta v zámoří :-) Ale nejsem. Dávám za tři kliky. * * * ()
Galerie (35)
Zajímavosti (5)
- Na začiatku, keď vchádza šéf odborov do kancelárie za sebou zavrie dvere, ktoré si je možné v nasledujúcich záberoch všimnúť otvorené a znova zatvorené. (Johnny.ARN)
- Režisér snímky Jonathan Hensleigh a hlavný protagonista Ray Stevenson majú spoločnú jednu komiksovú postavu od vydavateľstva Marvel - zabijaka zločincov Punishera. Obaja totiž boli pri tom, keď sa dostával na filmové plátna. Avšak nebolo to pri spoločnom filme - Hensleigh režíroval snímku Kat (2004) a Stevenson si ho rovno zahral vo filme Punisher: The Warzone (2008). (toi-toi)
- Film je natočný podľa knihy Ricka Porrella "To Kill the Irishman: The War That Crippled the Mafia". (Vrtto)
Většinu gangsterek lze s určitou benevolencí rozdělit na filmy konzervativní (Kmotr, Americký gangster, Sejmout zabijáka), postmoderní (Pulp Fiction, Sbal prachy a vypadni, Sejmi eso) a parodický (Millerova křižovatka, Ghost Dog, Ve spárech yakuzy). Máme tu tedy konzervativní, mistrovská a poněkud fousatá díla ze staré školy, dále postmoderní, hravý, mnohdy velmi stylový kousky z dílny originálních tvůrců, a nakonec parodický snímky solitérů hozený často až do absurdní polohy. Každý z těch tří typů gangsterek vlastně odpovídá nějaké ze tří hlavních politických ideologií, a to konzervatismu, liberalismu a socialismu. Konzervatismus kladoucí důraz na autority, tradici či soukromé vlastnictví nachází svého spojence v mafiánských kmotrovských strukturách, které skutečně připomínají pyramidovou strukturu nějakého podniku. Proti tomu se staví liberalismus odmítající privilegia a zdůrazňující více osobní svobodu, čemuž odpovídají postmoderní gangsterky, které analogicky odmítají tradiční mýtické schéma vzestupu a následného pádu známé z konzervativních gangsterek a zdůrazňují spíše dynamické, chaotické a náhodné prolínání různých postav a skupin v příběhu. Na místo klasického dramatického oblouku kladou zacyklenost a nepředvídatelnost, jíž proslavil hlavně netypicky odvyprávěný kulťák Pulp Fiction, kde umírají postavy třeba jen proto, že si zapomněly bouchačku na kuchyňské lince. A konečně socialismus nachází svého souputníka v parodických gangsterkách, které operují s odvrženými solitéry a jako svou zbraň volí ironii, protože co ostatně odvrženým lidem také zbývá než smích. Zajímavé je ovšem to, že tak jako mezi sebou bojuje v politické aréně konzervatismus, liberalismus a socialismus, děje se něco velmi podobného i mezi gangsterskými filmy, které se vymezují vůči sobě navzájem a uvědoměle na sebe reagují: ____ (i) Nejtypičtějším příkladem je reakce parodických gangsterek na ty konzervativní, jak ilustruje třeba Jarmusch v Ghost Dogovi, jehož samurajskou etiku klade proti mafiánům bez morálky. Krutá dětinskost mafiánů, kteří ujíždějí na kreslených filmech z televize, stojí proti dospělosti samuraje, jehož stálými průvodci jsou nikoliv kreslená, ale skutečná zvířata (holubi, psi, medvěd). Právě jejich rysy na sebe bere v sekvencích, v nichž jako by procházel, či spíše protékal každou překážkou a přemisťoval se zvláštní bleskovou plynulosti, která mohutnou postavu Foresta Whitakera zbavuje tělesné tíže. Tím jako by Jarmusch parodoval podobné přesuny v gangsterských filmech, kde na sebe bere hlavní hrdina postupně roli dělňase, odborářského prezidenta, vrchního gangstera a konečně odpadlíka na útěku, jako se to přesně přihodilo zde v Sejmout zabijáka, kde projde hrdina hned několikerou metamorfozou. Je sice pravda, že sami tvůrci stavějí irského samorosta Dannyho Greena proti ztrouchnivělým italským mafiánům, jenže jeho samého nijak nezpochybňují, a právě od toho tu máme Jarmusche. Podobnou černohumornou parodii zrealizovali v Millerově křižovatce Coeni, kde vzali klasické rysy gangsterek a dotáhli je do komického extrému. ____ (ii) O poznání zajímavější je způsob, jakým se konzervativní gangsterky vymezují vůči těm liberálním. Tyto filmy si nejčastěji berou za hlavní hrdiny neúprosné profesionály, kteří jsou ve svém oboru naprosto neomylní, nedělají chyby a až do konce si zachovávají ledový klid a důvěru ve známý Einsteinův výrok „Bůh nehraje s vesmírem kostky“ – na rozdíl od série náhod a nedorozumění v postmoderních gangsterkách Tarantina či Ritchieho. Příkladem takové konzervativní gangsterky je třeba Americký gangster od Ridleyho Scotta. Dvojice hlavních postav (gangster a policajt) díky své bytostné povaze neomylných profesionálů do okolního, chybujícího světa jako by vůbec nepatřila. A kdykoliv se do něj snaží proniknout, působí to jako v případě Denzela Washingtona, který sleduje koloběh drog na ulici převlečený za ikonického gangstu z blaxploitation filmů, nepatřičně a trochu komicky. Stejně to funguje v Mannově Nelítostném souboji, kde se ten útok na postmoderní éru nepředvídatelného chaosu z pozice konzervativních hodnot odráží v ústřední dvojici těžkých profíků, kteří jsou nuceni čelit různým nahodilým jevům či neschopnému okolí, na nějž často doplácejí (zkompromitovaný Danny Trejo u De Nira či hluk zásahovky v kontejneru u Pacina). ____ (iii) Hodně co do sebe má i to, jakým způsobem se vymezují postmoderní gangsterky proti těm parodickým, respektive liberalismus proti socialismu. Jak si velmi trefně mnozí povšimli, my dnes vlastně nežijeme v nějaké sešněrované technokratické době zákazů a omezení, ale jsme spíše nabádání k tomu, abychom si užívali co nejvíce je to možné. Jinými slovy dnešní doba není opakem květinových šedesátých let, jak by se mohlo ze stesků volačů po zlatých časech hippies zdát, nýbrž naopak – jsme ponoukáni doslova k bezuzdnému rozpoutání apetitu. Stejným principiem se řídí postmoderní gangsterky Tarantina či Ritchieho, které jsou ještě absurdnější, nekorektnější a vyhrocenější než všichni ti Kitanové a Jarmuschové dohromady. () (méně) (více)