Režie:
Jamie LindenScénář:
Jamie LindenKamera:
Steven FierbergHudba:
Chad FischerHrají:
Channing Tatum, Justin Long, Rosario Dawson, Max Minghella, Kate Mara, Lynn Collins, Chris Pratt, Oscar Isaac, Scott Porter, Anthony Mackie, Brian Geraghty (více)VOD (2)
Obsahy(2)
Deset let je docela dlouhá doba a člověk, ať chce, nebo nechce, se za ty roky změní. Když po deseti letech náhodou narazíte na starého kamaráda ze školy, může se stát, že v něm už jen těžko poznáte osobu, na kterou si pamatujete. Jsou však i lidé, na které po takhle dlouhé době nezapomenete, ať se snažíte sebevíc. Film je o jednom obyčejném srazu spolužáků po deseti letech a na takových srazech se může stát prakticky cokoliv. (Foox)
(více)Videa (3)
Recenze (63)
Takové milé, citové vypětí, vzpomínkové memoáry osobnosti, které vzpomínají na své mládí, kam se posunuli, co zažili, co dělají, co se změnilo?! Přirovnal bych to k milému, malému, sladkému mačaťu. A také už to bude 10 let, potřebovalo by to něco podobné, no světě div se, nikdo mně nepozval, to ta povaha?! 6/10 ()
Tohle se mi moc líbilo, přitom třídní srazy nesnáším. Úspěšně se jim vyhýbám po té, co jsem absolvovala asi jeden a půl této bizarní nucené zábavy v otřesném salónku, kdy jsme si s dvojicí kámošů, která mě ostatně provází soukromím dosud, zavolali taxi a odjeli raději pařit do Desperáda, které Michal zavřel v osm ráno, vypil s námi bar, tequila tekla proudem a my tři se shodli, že tyhle srazy asi nebudou nic pro nás. Chlapi jak chlapi, ti jsou vlastně všichni napříč mentálním spektrem docela fajn, ovšem banda zahořklých slepic, kterým ujel vlak i mládí, pročež se rozhodly vdávat a porodit dvě děti před dvacítkou, které zrovna v těch osmadvaceti ještě nezačaly normálně žít, čili pro takové byla svobodná, upravená, vcelku úspěšná ženština, která pere jednou týdně, hotovým peklem, protože a vyloženě proto, že ještě nemá a nechce mít děti, ani manželíčka, a celkově: neukazuje album s fotkami, nebaví se o sporáku, no hotový děs běs. Dotyčná skutečně neměla potřebu rozebírat jejich posrané životy, ze kterých dnes už mladé maminy mentální východisko lepší mají, jenomže v devadesátkách to bylo stále v módu pakárny největší, čtyř stěn, minima peněz a koprovky s vejcem, no ale normální byla nakonec aspoň jedna, skutečně rozumná, přívětivá žena, která platila na základce za tu nejblbší a nejšikanovanější, světe div se, najednou z ní byla očividně milující a s osudem absolutně srovnaná maminka, spokojeně vdaná za hodného muže, smířená s běžnými starostmi, srdečná, z níž jediné čišela upřímnost a pohoda. S takovým člověkem jeden posedí moc rád. Z filmu na mě všechno dýchlo a jelikož jsme o další dekády dál a doneslo se mi, jak mnozí dopadli, musím se smát. Píše spokojeně vdaná máma dvou dětí, která o nic nepřišla, zachovala si smysl pro humor i pro pařby, čas na zájmy a jak s chutí ironicky říká: stále z nich vypadá nejlíp a proto na srazy nechodí. Moc pěkný film. Ocení ho více dospělejší divák, který už v životě něco zažil. ()
Myslím, že k tomuto filmu existují 4 základní přístupy : ten, kdo již podobný reunion zažil, tak se mu buď za a) vrátí příjemné a nostalgické vzpomínky jak na střední, tak na setkání samotné, nebo se mu za b) připomenou trýznivé hodiny ve škole a trapný pocit ze setkání s lidmi, se kterými si již neměl co říct krom nudných, obecných formalit; další skupinu tvoří ti, které znovushledání po x letech teprve čeká a mohli se buď za c) začít těšit na lidi, které dlouho neviděli, jejich životní změny a příjemné chvíle s nimi strávené, a nebo se za d) začít podobného dýchánku děsit a uvažovat, zda si má vůbec co se svými bývalými spolužáky říci a zda je vůbec dobrý nápad se něčeho podobného účastnit. Do jaké kategorie se kdo zařadí, je každého volba. ()
Celkem se mi zamlouvají filmy o tom, jak se lidé po letech vracejí a zjišťují, jak se všichni změnili. Tohle dokonalé kouzlo využil film "Prci, prci, prcičky: Školní sraz", který ale velmi těžil z toho, že se s hrdiny skutečně znáte a vracíte se k nim po nějaké době, jako kdyby to byli vaši skuteční spolužáci. V tomhle směru film prostě fungoval dokonale, ale překvapivě se to povedlo i snímku "10 Years", kdy se hrdinové znovu setkávají po deseti letech. Neznali jsme je dopředu, seznamujeme se s nimi jen přes fotografie a vyprávění, nejsou zde žádné skutečné flashbacky, ale přesto nám najednou na hrdinech začne záležet, přesto si začneme uvědomovat, jak moc se jejich životy proměnily. Dosáhl někdo z nich něčeho, co chtěl? Jsou těmi stejnými jako dřív? Dokážou si ještě porozumět? Prozrazují se tajemství, která zůstávala dlouho skryta, zjišťují se skutečnosti o sobě samých, které lidé ani nevěděli. Najednou jste s těmi postavami propojení a chcete vědět, jak to mezi nimi dopadne. Jsou to malé příběhy, ale jsou podány se vkusem a tím správným sentimentem, že vám to nebude ani trochu vadit. Není to velký film, ale myslím, že tohle je jeden z těch, které stojí za podívání. Možná vám ti hrdinové připomenou vás samotné, možná vám ukážou, jaké vaše životy vlastně jsou. Nejspíš vám tenhle film nepohne světem, ale vyloučit bych to nemohl. Ty příběhy jsou vážně celkem uvěřitelné, mohly se stát i někomu z nás. Více: http://www.filmovy-denik.cz/2013/01/divosi-10-years-divoka-stvoreni-lets.html ()
Je pravda, že režisér Linden úplne nezvládol prácu s hercami, čo nesie za následok, že herci ako Justin Long alebo Kate Mara vyzerajú akokeby hrali prvýkrát a kreácia Lynn Collins pôsobí omnoho nesympatickejšie, než by v skutočnosti mala. Vcelku sa ale nato pozerá dobre a svoj účinok plní. Ja som z toho napríklad dostal parádnu depku. Jeden z tých filmov, ktorý s každým ďalším odžitým rokom vnímate inak ()
Galerie (20)
Zajímavosti (3)
- V počiatočných fázach boli s filmom spájaní Chris Pine, Anna Faris, Megan Fox a Taylor Momsen. (Sufferer)
- Pieseň "Never Had", ktorú Reeves (Oscar Isaac) spieva v bare, herec sám pre film napísal. (drtickaa)
- Channing Tatum a Jenna Dewan-Tatum, ktorí tvoria v reálnom živote manželský pár, stvárnili zamilovanú dvojicu už vo filme Let´s Dance (2006). (Sufferer)
Reklama