Režie:
Christopher McQuarrieScénář:
Christopher McQuarrieKamera:
Robert ElswitHudba:
Joe KraemerHrají:
Tom Cruise, Simon Pegg, Rebecca Ferguson, Jeremy Renner, Ving Rhames, Alec Baldwin, Sean Harris, America Olivo, Simon McBurney, Ťing-čchu Čang, Tom Hollander (více)VOD (5)
Obsahy(2)
Státním úředníkům se poněkud zajídají neortodoxní pracovní metody tajné vládní služby IMF (Impossible Mission Force), proto ji rozpustí a jejího šéfa Ethana Hunta chtějí hnát k zodpovědnosti. Mezitím se začíná o slovo hlásit mýtická organizace Syndikát, jejímiž členy jsou zběhlí tajní agenti. Jejím cílem je prostřednictvím řízených teroristických útoků zavést trochu jiný světový pořádek. Ačkoliv Hunt nemá pro akci proti Syndikátu oficiální pověření a pohybuje se v ilegalitě, shromáždí své zkušené parťáky (Simon Pegg, Ving Rhames a Jeremy Renner) a pokusí se tyto profesionální teroristy zastavit. Pomáhá mu i krásná britská agentka Ilsa Faust (Rebecca Fergusson), která má jedinou vadu na kráse – nedá se jí úplně věřit, protože dost možná pracuje pro druhou stranu. (Cinemart)
(více)Videa (18)
Recenze (1 008)
Existuje vůbec rozmanitější filmová série než Mission: Impossible? Po Abramsově dynamickém vzkříšení a Birdově popcornové komedii se totiž vracíme ke kořenům, přímo k vyhroceným špionážním thrillerům šedesátých let. Pátá huntovka samozřejmě spolkla obří peníze a je to vidět hlavně na opulentní řemeslné jistotě. Christophera McQuarrieho ale atrakce zas tak netrápí a točí si řízný old school, který v akčních pasážích drtí smysly a úspěšně se zarývá pod kůži i v dialozích. Chvílemi je to sice až příliš ukecané a finále bych si představoval o něco kratší a drásavější. I takhle je ale Rogue Nation stejnou pumelenicí jako Na hraně zítřka a scéna v opeře by se měla promítat na filmových školách! (8/10) ()
Reachera miluju, k na první pohled nejzásadnější Huntově misi mi ale dobře skrývaná přemíra old-schoolové komornosti zrovna moc nesedí. U motorek jsem nicméně i tak trnul napětím a Ferguson je anděl. Nenudil jsem se ani na vteřinu, má to tunu zapamatováníhodných scén, no a znáte mě: až si to později v den blu-ray premiéry koupím a třikrát protočím v domácím kině, stejně to zase zvednu na pět. ()
Nepamatuju špionský blockbuster, který by byl tak sevřený. Fascinovalo mě, jak McQuarrie v prvé řadě vypráví příběh a pracuje s postavami, přičemž akci si nechává spíše jen tak mimochodem, jako prostředek k posunutí děje, nikoliv účel. V době, kdy jsou všechny výbuchy a honičky povinnými atrakcemi, koncipuje svět Ethana Hunta do podoby tepajícího, ale nikoliv zběsilého akčňáku, jemuž se díky tomu bude asi vyčítat nuda a rozvláčnost, ale onen lehký „low-profile“ tomu dokonale sedí, byť je to řemeslně bravurní (střih u Turandot), nebo technicky nápadité (sestřelení dvou motorek autem). Jenže tady jde hlavně o hrdiny, o minimalisticky vykresleného záporáka (porovnej s nevyužitým Nyqvistem z minula), o dokonale napsanou a skvěle zahranou hlavní ženskou postavu (přiznávám, že ta nejednoznačnost mě napínala až do finálního rozetnutí) a v neposlední řadě o Hunta samotného, který se zaparkoval jako řadový člen týmu, který má po ruce trojku hláškujících sidekicků. Těsně po projekci jsem byl nadšený, jen jsem svým způsobem netušil proč. S denním odstupem v tom vidím nehorázně komplexní a promyšlený film, kterému se bude v téhle sezoně těžce konkurovat a jestli kasovně zaboduje, Cruise definitivně vtáhne do filmového světa výraznou personu. Přeju mu to. ()
Ne že by mi srdéčko nezaplesalo samou radostí nad Rebeccou Ferguson i veškerou tou přehledně nasnímanou, nápaditou, přepáleným CGI nezatíženou a různorodou akcí (především pasáž na motorkách je v tomto ohledu naprosté blaho), ale to co je na tom to vůbec nejlepší (krom Rebeccy Ferguson samozřejmě) je především závěrečná minimalistická osobní londýnská třetina, kdy se to definitivně překlopí v klasický špionážní snímek britského střihu, kde se skvěle napsané postavy (nejen na poměry akčního blockbusteru) přechcávají skrze dialogy „já vím, že ty víš a ty víš, že já vím“ na letišti, v místnosti či na zahrádce restaurace a zcela se to obejde bez jakékoli akce. A funguje to, protože to není ani trochu blbé, ctí se přitom zákonitosti žánru a McQuarrie dává naplno vzpomenout, jak si před dvaceti lety scenáristicky vystačil s jednou místností a jedním vyprávějícím mrzákem. Je z toho vidět, že mu šlo v první řadě především o postavy a děj a až v té druhé o akci a pozlátko; což je u letního popcorňáku, kterým to ve výsledku vlastně vůbec není, věc nevídaná. ()
Galerie (519)
Zajímavosti (38)
- Podtitul Rogue Nation způsobil menší neshody mezi studii Disney a Paramount. Disney totiž oznámil film s názvem: Rogue One: Star Wars Story (2016) ve stejné době, jako Paramount toto pokračování špionážní série. Obě společnosti nakonec došly k řešení: název filmu si Disney mohl ponechat, ale žádné jeho propagační materiály se nesměly objevit před premiérou Mission Impossible. (Linkyc)
- V čase 1:21:43 jde Ilsa Faust (Rebecca Ferguson) po mostě Westminster ze severu na jih (dá se to poznat podle Westminsterského paláce a především Big Benu). Vzápětí, v dalším záběru v čase 1:21:49 (kdy je vidět krásný výhled jak na most Westminster, palác i Big Ben), přichází ze západu na východ podél řeky Temže. Přitom na to samé místo, kam jde Ilsa a kde sedí Atlee (Simon McBurney), lze přijít hned na konci mostu, stačí se jen vydat doprava (z východu na západ). Takhle musela agentka přejít most a obejít celý blok, aby se setkali. (TadeasK7)
„Good luck!“ Postmoderně sebeuvědomělá vysokooktanová špionážní akce se široko daleko nejlepšími akčními scénami, vtahujícím vyprávěním, hodně nepříjemným záporákem, velmi příjemnou ženskou postavou (vzhledem i jednáním) a množstvím nostalgických aluzí na seriál (kde se poprvé objevil Syndikát) i předchozí filmy (Moskva, králičí packa, motorky, zmínka o infiltraci do centrály CIA). Spokojeni by tak teoreticky měli být diváci, kteří za nejlepší z dosavadních dílů série považovali libovolný z předchozích čtyř. ___ Přes víceméně epizodickou strukturu je film semknutý nejen na úrovni menších dějových bloků, ale i díky jejich provázání. McQuarrie pro větší přehlednost neustále opakuje a do nových kontextů zasazuje klíčové informace, neztrácí ze zřetele ústřední téma osudovosti a náhody, díky němuž jsou některá rozhodnutí Hunta a Loana ospravedlnitelná (je snazší odpustit množství náhod filmu, který nahodilost osudu tematizuje), a nezapomíná, že natáčí akci týmovou, nikoli sólovou. Vztahy mezi členy týmu, ztrácení a získávání důvěry mezi nimi, nahrazují běžnou romantickou vztahovou linii, které se film k mé velké radosti dokázal zcela vyvarovat. (Postavě neohrožené dvojité/trojité agentky by podlehnutí Huntovu živočišnému charismatu pouze ubralo na věrohodnosti.) Skoro všechny akční scény jsou dynamizovány prostříháváním mezi více postavami a Hunt se opakovaně ocitá v situacích, z nichž by bez cizí pomoci ve zdraví nevyváznul. Sjednocení týmu zhruba v polovině filmu, kdy všichni čtyři poprvé sedí u jednoho stolu, je přitom klíčovým bodem obratu. Dochází k žánrovému posunu od „exotického“ akčního dobrodružství směrem ke špionážnímu thrilleru, čemuž odpovídá i změna barevného tónu (teplé barvy jsou vystřídány chladnými). Nadále sice jde hlavně o získávání a vyhodnocování informací, jenom už ne tak adrenalinovými cestami. ___ Potěšující zpestření v záplavě hlučných a rychle stříhaných akčních scén je také McQuarrieho pojetí akce. Scény jsou relativně přehledné, díky natáčení „naživo“ velmi fyzické a silný pocit nebezpečí vyvolávající (ta potápěčská si svou intenzitou nezadá s některými momenty z Gravitace) a znamenitě pracují také se střídáním delších a kratších záběrů, hluku a ticha. Každá z akčních sekvencí má mimo to vlastní vývojový vzorec a zároveň posouvá hlavní vyprávění (pověst IMF, dopadení Loana). ___ Kromě rozehřívací funkce plní parádně vygradovaná předtitulková akce úlohu posledního hřebíku do rakve IMF. Následující dvě velké akce jsou nejprve po vzoru seriálových epizod samostatně uvedeny (klasická hudba u Benjiho hrajícího na Xboxu předjímá scénu v opeře, Ilsino potápění v bazénu pak Huntovu podvodní misi) a každá z nich je strhující díky odlišnému způsobu distribuce informací. V prvním případě víme stejně málo jako hrdinové, a následně jsme stejně tolik jako oni překvapeni. Ve druhém je nám naopak plán dopředu podrobně vyložen a napjatě čekáme, kdy a jak moc se zvrtne. Třetí výraznou ukázkou chytré práce s diváckým očekáváním a nespolehlivým (resp. vše důležité neříkajícím) vyprávěním je akce v Londýně, naznačující nám, že víme více než některé postavy (Brandtův telefonát), aby se vzápětí ukázalo, že jsme ve skutečnosti byli navedeni na falešnou stopu. K obezřetnosti vůči tomu, co vidíme, co slyšíme a co si z toho na základě znalosti klasických vyprávěcích norem vyvodíme, jsme přitom vedeni již od vtipné scény na Kubě, která je Kubou jen napůl. ___ Podstatnou část zápletky můžeme vnímat jako jeden velký MacGuffin, jenž postavy akorát svádí z cesty vedoucí rovnou k cíli. Ale podobně jako třetí díl, i Rogue Nation je akčním filmem o akčních filmech, který na konstrukci nesoucí jeho akční scény sám upozorňuje. Ví, že my víme. Zná pravidla hry stejně dobře jako diváci a proto je uzpůsobuje vlastním potřebám a nebojí se od nich ani výrazně odklonit (zklidnění tempa a „multiplikace“ padouchů ve druhé polovině). Pro nás je ovšem podstatné, stejně jako u Hitchcockových filmů (se srovnatelně nepravděpodobným zápletkami), nakolik je tato hra s pravidly zábavná a napínavá. Za sebe mohu napsat, že maximálně. 90% () (méně) (více)