Režie:
Franco ZeffirelliKamera:
Ennio GuarnieriHudba:
Giuseppe VerdiHrají:
Teresa Stratas, Plácido Domingo, Renato Cestiè, Axelle Gall, Vladimir Vasilev, Pina Cei, Domenico SuraceObsahy(1)
Mladičký chlapec se zamiluje do dívky z obrazu. Tou dívkou je krásná Violetta Valéry, stále obklopená významnou pařížskou společností. Má mnoho nápadníků, přátel a přítelkyň. Dvoří se jí i mladý Alfréd Germont, který jí na tichém místě vyzná lásku. Violetta je nedůvěřivá a varuje ho sama před sebou. Neumí lásku dávat, protože ji nikdy neprožila. Je totiž známou pařížskou kurtizánou a nikdo ji ještě opravdu nemiloval. Alfréd je však neoblomný a podaří se mu Violettu přesvědčit, aby se znovu setkali. Oba sní o velké lásce, která překoná i pokrytectví a lidskou zlobu. Violetta však zná život příliš dobře.
Přesto odjede z Paříže na venkov, aby žila nový život se svou láskou. V tichu a kráse venkovské přírody pookřeje a rozkvete. Oba zapomněli na minulost a prožívali spolu šťastné dny. Brzy se však vrací služebná z Paříže a oznámuje Alfrédovi, že přesto, že prodala všechen Violettin majetek, jejich venkovský život již není z čeho platit. Alfréd urychleně odjíždí. Violetta dostává pozvánku na ples, pařížští přátelé už ji objevili a touží znovu po její společnosti. Ohlášenou návštěvou však je Alfrédův otec, který ji obviní, že Alfréda očarovala a žene ho do zkázy. Připomíná jí její minulost a prozradí, že Alfréd má snoubenku, nevinnou a čistou dívku, které Violetta ubližuje. Žena mu musí přísahat, že jeho syna opustí. Alfréd po návratu nachází Violettu posmutnělou, přesto si slíbí, že budou žít jeden pro druhého. Záhy po jejím odjezdu do Paříže však dostane dopis, v němž se s ním Violetta loučí. Otec, který čekal v povzdálí, mu připomíná snoubenku. Alfréd se přesto, plný žárlivosti vydá za Violettou a Giorgio, jeho otec, vědom si, že žena dodržela slovo, odjíždí za ním.
Na ples v Paříží, přichází Alfréd a v kartách vyhrává spoustu peněz. Violetta v doprovodu vznešeného barona Douphola, k němuž předstírá lásku, tuší rozepři a chce odejít. Je však již pozdě a Alfréd jí ze žárlivosti hodí na hlavu všechny peníze, které vyhrál, aby s ním strávila noc. Rozlíceně odchází a u vchodu narazí na svého otce, který byl svědkem celé události. Dojde mezi nimi k roztržce, které však už mladá žena není svědkem, protože vyčerpáním omdlévá.
V tmavé místnosti, kde už jí nic nepatří, protože vše prodala za život s Alfrédem, leží osamělá Violetta. Nepodobá se už ženě na obraze, do které se zamiloval mladý hoch a ani ten obraz už není její. Vkládá do dlaně dar pro jeho snoubenku a slova lásky a oddanosti z úst Alfréda, který se k ní vrací, jsou poslední, jaká kdy uslyší… Na stolku po ní zbyla jen kytice bílých kamélií. (oficiální text distributora)
(více)Recenze (22)
Jednoduše nádhera. Zeffirelli je kouzelník a já se na jeho výtvor opakovaně ráda dívám - a pokaždé s němým úžasem. Jednotlivé scény filmu mi připomínají Monetovy obrazy, nálada příběhu je tu vystižena dokonale. O hercích-pěvcích ani nemluvím, ti byli úžasní - Violetta (Teresa Stratas), Alfredo Germont (Plácido Domingo), Giorgio Germont (Cornell MacNeil). ()
Nestává se mi zrovna často, aby mě fimové zpracování (jakékoli) opery tak uchvátilo. Když to srovnám, v případě La Traviaty jsem už měla tu čest se dvěma zpracováními z pozdější doby (divadelní záznamy). Nemůžu je hanit, obě verze byly dobré, ale toto je v mých očích o třídu převyšuje. Nakonec jsem ráda, že jsem na Zeffirelliho kousek natrefila. Za prvé vyjadřuje ducha opery tak působivě, že jsem až tajila dech. A za druhé je zde opravdu kvalitní zpěv (z Violetty mě mrazilo), protě to byla nádhera. ()
Už způsob, jakým je zde využita předehra opery je naprosto geniální. Ranní melancholická Paříž, smutná melodie pluje nad řekou a ulicemi a vstupuje do domu, kde se jak stíny míhají exekutoři, kteří jako poctiví dělníčci oceňují nádherné zařízení paláce. Jen mladíček, který má být k ruce se zasněným obdivem stojí před obrazem ženy. Pak vidíme i tragickou současnou podobu této krásky. Tak jak se mění melodie, probouzejí se a ožívají vzpomínky na příběh, lidi a naději. Strhující. Bylo štěstí vidět to na velkém plátně. ()
Tohle vlastně ani není moc film v tradičním slova smyslu. La Traviata byla hlavně první operou, na kterém jsem v životě byl (v Národním divadle v Praze), a navždy už zůstane pro mě tou nejlepší. Verdi byl hudební génius, řada árií z tohoto profláklého kusu o smrtelně nemocné kurtizáně dávno zlidověla. Stejně tak literární předloha opery - kniha Dáma s kaméliemi od Alexandra Dumase mladšího - je mou oblíbenou četbou a jedním z nejlepších zástupců literárního romantismu 19. století vůbec. Tady prostě není co řešit, Zeffirelliho Traviata ždímá z Verdiho maximum, a konec mi přinesla jednu z nejsilnějších filmových katarzí, jakou jsem kdy u nějakého filmu zažil. A ano, došlo i na slzy :) Violetta Valéry je jednou z nejtragičtějších postav v umění vůbec - a současně jednou z mých nejmilejších. Jak říká R. Gere ve filmu Pretty Woman (v němž vyrazili právě na La Traviatu): "U opery rozhoduje první dojem. Buď tě chytí, nebo ne. Někdo si ji zamiluje navždy. Jiný se naučí ji mít rád, ale ne z celého srdce." U mě platí první možnost. ()
Lepší zpracování této opery snad ani nemůže být. Franco Zeffrelli režírovat opery umí výborně, ani tato není vyjímkou; Teresa Stratas a hlavně Plácido Domingo byli perfektní; výborná kamera, kostýmy a výprava (nominovány na Oscara); o vynikající hudbě Giuseppe Verdiho se ani není třeba zmiňovat. Nejde jinak než za 5*. ()
Galerie (15)
Photo © Universal Classics
![La traviata - Z filmu](http://image.pmgstatic.com/cache/resized/w663/files/images/film/photos/159/803/159803459_0ff14a.jpg)
Reklama