Režie:
Anna OdellScénář:
Anna OdellKamera:
Ragna JormingHudba:
Stefan LevinHrají:
Anna Odell, Anders Berg, David Nordström, Erik Ehn, Fredrik Meyer, Kamila Benhamza, Lena Mossegård, Malin Levanon, Mikaela Ramel, Minna Treutiger (více)Obsahy(1)
Od chvíle, kdy se žáci 9. C rozešli každý svou cestou, uplynulo 20 let. Teď, v předvečer třídního srazu, je ve vzduchu cítit vzrušení. Vše ale nabere nečekaný spád, když se jeden z nich rozhodne promluvit o svých zkušenostech se šikanou. Ve svém kousavém, místy znepokojivém a zároveň i vtipném debutu Třídní sraz se švédská režisérka a herečka Anna Odellová snaží zjistit, jak člověka formují hierarchie a mocenské struktury, v rámci nichž vyrůstá. Od chvíle, kdy se žáci 9. C rozešli každý svou cestou, uplynulo dvacet let, a nyní, v předvečer jejich třídního srazu, je ve vzduchu cítit vzrušení. Vše ale nabere nečekaný směr v okamžiku, kdy se Anna rozhodne promluvit o svých nepříjemných zkušenostech a konfrontovat spolužáky, kteří jí udělali z dětství peklo. V působivém dramatu, kde se často stírají hranice mezi dokumentem a hraným filmem, Anna Odellová zkoumá, jak mohou být šikana i nevyřčená vzájemná závislost útočníka a oběti destruktivní, jak si tíhu dětství neseme s sebou do dospělosti a jak nepříjemná je pro člověka konfrontace s tím, jak jej vnímají ostatní. (Cinemax)
(více)Videa (1)
Recenze (35)
Velmi kvalitní náměť pohřbilo špatný zpracování. Naprosto jsem postrádal nějakou gradaci, způsob vyprávění byl hodně kostrbatý, což platí o "dokumentární" druhý části. Ta první ta mě uzemnila, to jsem jen nevěřicně zíral velká škoda, že Anna se nedokázala lépe srovnat se způsobem vyprávění ve druhé části a mé nadšení tak postupně zcela zabila leč originalní přístup Anně upřít nemůžu. ()
Zajímavý námět převedený na "The movie about the movie about making the movie.":) Každý, kdo si někdy prožil na základní škole krušné časy, se v tomto snímku jistě najde. Každý ví, jak se na něm "outsiderská role" podepsala a jakou mírou ho poznamenala do budoucna. Takové věci v člověku zůstávají a v každém jinak dlouho. Já jsem ze základky už zhruba deset let a můžu říct, že teprve až možná teď mám pocit, že jsem se s tím z části dokázala vyrovnat a dokázala odpustit. Že jsem dokázala vylézt z té bezpečné ulity a tak trochu si začít víc věřit, být víc odvážná, otrkat se a srát na to, co si myslí lidi okolo. Přestat se jich bát, toho, jak se na mě dívají a toho, co si asi myslí. Ten strach mám pořád, ale už jsem se dokázala alespoň z části obrnit, dřív jsem to nedokázala. Chvíle, kdy ostatní dávají člověku na vědomí, že je zbytečný, nepotřebný a nepříjemný jako roztrhaný a špinavý hadr na podlahu, a jeho existence je pro ostatní zcela bezvýznamná, ty chvíle do Vás zaseknou drápy a nepustí. Trvá nějakou dobu, než se člověk dokáže vlastní vůlí vyhrabat z té díry, do které ho ostatní strčili. Já jsem vděčná, že se mi to docela podařilo a je mi líto těch, kteří možná právě teď prožívají ještě horší teror a nebo si kvůli tomu sáhli na život. S většinou lidí, shodou okolností, také z mé bývalé 9.C, se nyní normálně zdravím, bavíme se a přijdou mi úplně jiní než tehdy. Dospěli. Ale jestli bych měla odvahu je přímo kontaktovat a zeptat se jich na ty časy, to ne. Proč taky? Je to za mnou, minulost. Proč otevírat staré rány. Co bych z toho měla? Jenže někteří možná nechtějí čekat, až to někdy možná přejde a vzdají to rovnou, než se den za dnem trápit. Anna Odell natočila snímek o třídním setkání, a o tom, jak by mohl dopadnout. Vkusně a inteligentně "dokážeme se bavit jako dospělí lidé." Bylo by zajímavé, kdyby někdo nějaký takový projekt vyzkoušel i u nás. Myslím, doopravdy to udělal. Vždyť jsme byli děti. Hloupé, dospívající, zlomyslné, ošklivé. Co na tom teď vlastně záleží, že...? Jenže činy někoho dokážou formovat osobnost druhého. V té chvíli si to neuvědomuje ani jedna strana, ale postupující čas zvýrazní všechny jizvy, stejně jako je dokáže i hojit. ()
Začátek byl takový, že z něj člověku skoro nabíhala husí kůže, druhá polovina je klidnější a trochu strádala na gradaci, ale pořád byla tak podobně "nepříjemná" atmosférou pro všechny postavy. Téma a způsob vyprávění je opravdu zajímavý, jen škoda, že trochu lépe nezvládla Anna ukočírovat druhou polovinu, jsem každopádně velmi velmi spokojený a myslím, že na ty čtyři hvězdičky to tu s pohodou vyjde. ()
Já vlastně nemám jedinou výtku, protože já se v tom viděla a zavzpomínala na svá léta ve škole. Uvědomění si toho, že mnoho situací během těch devíti let dokáže podvědomě utvářet a formovat osobnost se popřít nedá. Vzpomínám si na události, kdy bych se nejraději neviděla a spoustu věcí vzala zpátky a naopak na situace, které mně podtrhly nohy takovým způsobem, že mně to ovlivnilo do budoucna, když k tomu přihodím ještě pár věcí, které se nabalovaly. A to si člověk uvědomí právě daleko později, dokonce bych řekla, že těch deset, dvacet let by odpovídalo. Odellová načrtla pár jasných modelových situací a perfektně to zvládla. Ano, kamarádská trojka nefunguje, to bylo přesně vystihnuté. Nadřazenost těch in spolužáků a jejich chování vzhledem k těm dole...naprosto jasná.....a konec.......no přece ten si vyvodí každý sám za sebe. Anno, máš můj obdiv za empatii a vnímavost pro druhé. Zatím čtyři a možná půjdu ještě výš.... ()
MFDF 28.10.2014 Asi jsem očekával víc. Dokument mi přišel moc umělecký. Nějak jsem nepochopil, proč Anna přinese dva hrnky kafe. Z jednoho hrnku nepatrně rozlije kafe, omlouvá se, jako by polila hosta. Dojde pro papírový ubrousek a začne utírat nejdřív zem, pak stůl, nakonec hrnek. Kafe pak odnese a sleduje film... Tak jestli celý "projekt" takhle promyslela, pak jsem nerozkódoval. A upřímně: nechtěl bych být na srazu její třídy - ať už s Annou, nebo bez ní :-) ()
Reklama