![všechny plakáty](http://image.pmgstatic.com/cache/resized/w140/files/images/film/posters/000/023/23674_8b0817.jpg)
Režie:
Yves AllégretScénář:
Jacques SigurdKamera:
Jean BourgoinHrají:
Bernard Blier, Simone Signoret, Jane Marken, Jean Ozenne, Gabriel Gobin, Jacques Baumer, Jean Hébey, Jacques Harden, Frank Villard, Mona Dol, Pierre Leproux (více)VOD (1)
Obsahy(2)
Majitel jezdecké školy, kterého finančně zruinovala manželka, se ve vzpomínkách ohlíží za jejich vztahem. (Netflix)
Recenze (16)
Francouzský černobílý snímek jsem měla možnost shlédnout v rámci mého prvního Virtuálního retro kina na téma Simone Signoretová – děkuji za pozvání. Nesleduje se lehce – retrospektivně se dozvídáme o podvádění a využívání zamilovaného dobráka Roberta, majitele jízdárny pro zámožnější společnost (velmi zajímavé prostředí). To vše je líčeno tchýní cynicky a s výsměchem k překvapenému hlavnímu představiteli. Rázná Simone v roli Dory s matinkou stále po boku ho přivedou na buben a o parohy je také postaráno. Bernarda Bliera jsem dosud znala z vedlejších rolí slavných komedií, tady se představil jako charakterní herec. Opravdu vzbuzoval lítost, ale nakonec se pochlapil. Tématem, i když si už nepamatuji podrobnosti, mi film lehce připomněl román U snědeného krámu – zde vyžírky nepřivedly hrdinu k sebevraždě, ale sklidily, co zasely. Přesto soucit Simone vyvolat dokázala – jednak v nemocnici a také v situacích, kdy s ní smetánka jednala s despektem. K názoru, že k získání respektu a štěstí slouží pouze peníze, a nikoliv práce, byla přece vychována. ()
„Aká matka, taká Katka, a k tomu vskutku i jeden pomerne dosť naivný a uplakaný blbec, ktorý následne nazeral na svet prostredníctvom ružových okuliarov, extra naviac!” • V tomto prípade teda určite ani toto ["hnilé"] jablko príliš ďaleko od stromu nepadlo, keďže mater s dcérenkou boli navlas rovnakými strigami, čiže tým pádom si mohli kľudne medzi sebou iba akosi navzájom pogratulovať v tom zmysle, aké mimoriadne odpudivé a vypočítavé zmije sa z nich napokon vykľuli, najmä predstaviteľka Dory v podaní navonok síce očarujúcej, ale vo vnútri obzvlášť skazenej Simony Signoretovej v jednej zo svojich naprosto ikonických úloh, na ktorú sa v žiadnom prípade vôbec nezabúda, i keď aj k jej stvárneniu by som mal niekoľko určitých výhrad, predovšetkým, že mala neustále nastavený len jediný výraz tváre, z ktorej sa dalo toho veľa vyčítať, a to v priamej spojitosti na umelú afektovanosť zo strany Jane Markenovej, ktorá stvárňovala jej osedlanú mať so zmyslom pre dokonalú manipuláciu svojej dcéry, pričom by som asi podotkol i to, že sa v podstate manipulovali vzájomne, uprostred ktorých stál či miestami aj sedel, akýsi jazdecký inštruktor, čo prišiel so slzami v očiach do špitála, kde mu postupne jeho podarená svokra čoraz viac a viac, začala otvárať zalepené oči, ktoré potom tak extrémne doširoka vypliešťal, že by mu azda už išli pomaličky i z očných jamiek vypadnúť, tak sa čudoval nasledujúcim súvislostiam, až im takmer nemohol ani uveriť, čo sa to vlastne všetko v Dore skrývalo...? • Roztržitá štruktúra daného, melodramatického titulu, mi rozhodne trocha prekážala, pretože ponúkala neúrekom jednotlivých úlomkov, z ktorých som si mal akože poskladať hotový t-v-a-r, a viacej už ani nepapuľovať, no nie úplne vždy to bolo i možné, podotýkam → povedzme, ak by trebárs Robert [Bernard Blier] po úvodnom príchode do prostredia „bielych plášťov,” nepoužíval zbytočne veľké množstvo útržkovitých spomienok na predchádzajúce, zahmlené udalosti, ale by sa na túto "krízu" v manželskom zväzku/vzťahu, vzápätí nazeralo celkovo bez servítky ← v neprerušovanej línii niekdajších situácií, kedy by nenaskakovali samé flashbackové vsuvky, ktoré predsa predstavovali rušivé elementy, tak pevne verím tomu, že práve vtedy by malo toto dielo oveľa pevnejšiu kostru, bez akéhosi dodatočného smútku nad nevyužitým potenciálom, ktorý sa tu podľa mňa v skutočnosti skrýval, no francúzsky autor v podobe - Yvesa Allégreta, to zrejme nedokázal plne zúžitkovať; chcelo by to postaviť celkom nové základy scenára, a stavať na inom type pôdorysu. ()
Psychologické drama jako řemen.. Majitel jezdecké školy se ocitá v nemocnici u lůžka své těžce zraněné manželky, pláče a prosí o její život.. V tu chvíli netuší, co všechno se stalo za jeho zády.. Jakmile dorazila tchýně a začala postupně odkrývat karty, mně se dělalo mdlo, mrazilo v zádech a v duchu jsem si říkala, že takové dvě pijavice se jen tak nevidí.. Simone Signoretová opět výborná, ona i tu odpornou mrchu zahraje bravurně a líbil se mi i Bernard Blier v roli milujícího manžela.. V závěru však v sobě našel dostatek sil k rozhodnutí.. ()
"Jsi zamilovaná?" "Jak to poznám?" "Jsi s mužem a nemyslíš na prachy." Retrospektivně vyprávěné příběhy mají tu nevýhodu, že člověk ví, kam vše bude (minimálně do jistého bodu) směřovat. V případě tohoto dramatu o dvou zlatokopkách (atraktivní Doře a její matce), kterak napálily jednoho důvěřivého postaršího chlápka, jsem si od začátku říkal, kdo je vlastně větší blázen. Zda dotyčný muž, "zamilovaný jako student", nebo matka dotyčné Dory, když se rozhodla do všech podrobností vylíčit to jejich nechutně vypočítavé chování a přiznat se ke všemu tomu ohavnému cynismu. Ač byly všechny ty retrospektivy velmi zajímavě natočené, musím říct, že mi nepřišlo moc věrohodné, že minimálně ona matka neměla trošku toho zdravého rozumu, aby si nechala "pootevřená vrátka" pro případ, že by to její dcera nakonec přeci jen přežila. Samotný závěr tak vlastně pro mě nebyl vůbec překvapivý, protože poté, co se onen muž (určitý výborný Bernard Blier) dozvěděl, jakého "hada si to hřál po celou dobu na prsou," nemohl nakonec zareagovat jinak. Zpracování onoho příběhu "starého jako lidstvo samo" tak určitě oceňuji, ale jinak za mě jen slabý průměr. ()
Od první scény z nemocnice je cítit silný houstnoucí neklid, který dává znát, že retrospektivně vyprávěné psychologické drama, odehrávající se často v netypického prostředí jezdecké školy a koňských stájí, bude mít zřejmě hodně trpké vyvrcholení... přestože si zdrcený Robert u lůžka své ženy Dory na pokraji smrti namlouvá cosi o šťastném manželství. Herci vytěžují ze svých postav maximum: famózní Bernard Blier s řadou vnitřních monologů a všeříkajícími pohledy obličejem a neméně výborná Simone Signoret v proměnlivých náladách v postavě mladice s bezohledně pragmatickým jednáním. S režisérem Yvesem Allégretem se setkávám vůbec poprvé, o to víc mě nečekaně překvapilo, nakolik černobílé drama z roku 1950 může jít ve vypjatých scénách (obzvlášť v sledu závěrečných scén) psychicky až doslova na dřeň. Stejně tak mě v první třetině a závěru přímo nadchl filmařský způsob vyprávění se skládáním obrazu psychologie postavy Roberta skrze spoustu prolínaných retrospektivních výjevů a svižně se střídajících krátkých útržků s nezvyklým kruhovým rámováním záběrů. Přes značně chladné, po stránce skutečných citů vyprahlé vztahy mezi postavami plné vzájemného kalkulování na mě Manéže dostatečně zapůsobily. [85%] ()
Zajímavosti (4)
- Natáčelo se v pařížských ateliérech Neuilly. Kulisy filmu navrhli scénografové Auguste Capelier a Alexandre Trauner. (classic)
- Film byl poprvé vydán na VHS v sérii L'Âge d'or du cinéma společnosti Gcr, v roce 2004 pak na DVD v sérii Classique společnosti Studio Canal, v restaurované verzi remasterované ve vysokém rozlišení. A konečně v letech 2005 a 2011 byl film znovu vydán na DVD v boxu 4 filmů Simone Signoret 1949–1959 Studia Canal. (classic)
- Film je známý pro mimořádně drsný a cynický způsob, jakým Yves Allégret vykresluje charaktery svých dvou hlavních ženských postav, a byl obviněn z misogynního tónu. (classic)
Reklama