Tvůrci:
Álex PinaHrají:
Pedro Alonso, Úrsula Corberó, Álvaro Morte, Miguel Herrán, Alba Flores, Itziar Ituño, Jaime Lorente, Esther Acebo, Darko Perić, Enrique Arce (více)VOD (1)
Epizody(10)
-
Konec cesty (S05E01)
-
Věříš v reinkarnaci? (S05E02)
-
Vítejte na představení života (S05E03)
-
Místo v nebi (S05E04)
-
Spousta životů (S05E05)
-
Tlak stoupá (S05E06)
-
Zbožné přání (S05E07)
-
Teorie elegance (S05E08)
-
Důvěrný rozhovor (S05E09)
-
Rodinná tradice (S05E10)
Obsahy(1)
Ve Španělské národní bance už banda strávila víc než 100 hodin a Profesor je v ohrožení. A aby toho nebylo málo, blíží se nový nepřítel – armáda. (Netflix)
Recenze (78)
Děsivě špatné zakončení neskutečně slibného seriálu. Od chytré podívané se přešlo k bezduchým přestřelkám a takřka nesmrtelným záporákům. Berlínova linka byla zbytečná a k uzoufání nudná. A děj celé série by se vešel tak do dvou epizod. Zkrátka a dobře celá tahle druhá loupež měla mít maximálně dvě série a bylo by to dobrý. Ale Netflix holt chtěl prachy, tak se to rozhodl všechno protáhnout, aniž by tam měl co dát. Velká škoda a znova už si to celé nikdy nepustím, jen první dvě série. ()
Z finální série bylo cítit spousta patosu a zbytečně vyhroceného hraní na city. Bezpochyby Netflix potřeboval z tohoto španělského fenoménu vytřískat poslední peníze, což se mu asi nejspíše nakonec povedlo. Za mě první polovina nelogický a vcelku silný kýč, který byl na druhou stranu solidně završen. Po několikaměsíční pauze nám tvůrci naservírovali druhou závěrečnou půlku, která byla o něco napínavější, vyhrocenější - především linka mezi Profesorem a bipolární Sierrou stojí za zmínku. Tvůrci se bohužel nepoučili z minulých chyb a celých deset dílů je přehlcených neskutečně nudnými flashbackovými scénkami. Finále jsem očekávala, že bude katastrofa, ale nakonec několika scénáristickými kličkami a vyčerpáním posledního esa se žádný průšvih nekonal, naopak to bylo důstojné zakončení celé téměř pětileté éry. ()
První polovina závěrečné řady vsadila spíše na střílečku a díky tomu se jedná dost možná o tu nejslabší pasáž celého seriálu. Ale pak přijde druhá polovina a tam se španělský hit La Casa De Papel jako kdyby nadechnul a uvědomil si, že tenhle seriál nebyl nikdy o střílečce, ale o napětí, zvratů, a šachovou partii Profesora s policií. Konec se tvůrcům opravdu povedl a já jsem byl v závěru napjatý, až jsem se dokonce z toho zpotil a hlavně jsem byl emocionálně vyčerpán... tohle se mi stalo naposledy u seriálu LOST. La Casa De Papel mi bude sakra chybět. Závěrečné titulky jsou podobně úžasný jako v Avengers: Endgame. Jen je škoda, že na konci jsme nedostali nějaké scény z minulosti s Nairobi, Moskvou i s Oslou. Škoda, ale jinak s koncem jsem maximálně spokojen. Celkově 5 řadu hodnotím 7,5/10. samotný závěr/ druhá polovina si zaslouží 9/10. :-) Více zde: recenze ()
V této série (hlavně v 2.polovině) jsem dostal všechny odpovědi na moje otázky a taky vše, po čem jsem toužil a kvůli čemu jsem si seriál téměř okamžitě oblíbil - skvělou akci, zajímavé dialogy skvělých postav, zvraty, perfektní scény jak v interiérech tak exteriérech. Profesor byl od začátku mojí nejoblíbenější postavou - miluji seriálové hrdiny, kteří skvělě, analyticky přemýšlejí a vyhrabou se i z těch největších neřešitelných situací (Profesora stavím hned vedle Jacka Bauera, Waltera Whitea. Michaela Scofielda...). Tady mi jich nadělil fakt dost. Seriál mi rozhodně bude chybět, ale rozhodně se k němu v budoucnu vrátím a budu s napětím čekat, co mi tvůrci na Netflixu nadělí. Takže skončilo mé 2,5 roku dlouhé trápení, kdy jsem netrpělivě čekal na další epizody a sledoval jsem odpočty do dalších epizod. ()
Galerie (32)
Zajímavosti (6)
- Ve 37. minutě slyšíme v pozadí skladbu „Kingston Town“ od britské hudební skupiny UB40 z jejich alba „Labour of Love II“, které vyšlo v roce 1989. (Trajektt)
- Ve scéně, kde se Berlín (Pedro Alonso) baví se svým synem v restauraci, je slyšet píseň „ily (i love you baby)“ od zpěváka Surf Mesa. (orionn12)
- Na začátku tohoto dílu můžeme slyšet skladbu „Friday I'm in Love“ od zpěvačky Phoebe Bridgers z roku 2018. Tato píseň je coververzí od britské hudební kapely The Cure. (Trajektt)
Seriál je pořád stejně emočně vypjatý a cliffhangerovský, takže se drží původního zadání. Ještě explicitněji dává najevo svůj obdiv k technickým dovednostem a inženýrství. V závěru S05E07 ještě podpoří tento výklad. Proč se mi vlastně celý seriál tak líbil navzdory jeho co možná nejmasivnějšímu cílení? Přece kdybych si chtěl ulehčit kritiku, vytknu mu, nakolik se zavděčuje nízkým nárokům na emoční složku vztahů a podvoluje se divákům, jimž se přitom vzdaluje kvalitami svých postav… Naproti tomu příliš nekoketuje s intelektuály a emočně zdrženlivějším publikem. Jde mu tedy evidentně o masovost svého zásahu. Zároveň nehledá své útočiště v jednoznačném zavržení kapitalismu a spíše zobchoduje antisystémově podpořenou zkušenost rostoucí množiny pracujících chudých s estetikou snu. Příběh si je dobře vědom, kdy má zdůraznit individuum a kdy kolektiv. Bez kolektivu je individuum ztraceno a kolektiv dává svůj efektivní smysl pouze z respektu k individuu. Toto vágní stanovisko není třeba explicitně zastávat, protože je dáno banální zkušeností a samo o sobě neznamená žádnou formulaci politického postoje ke konkrétním cestám či aplikacím. Seriál není socialistický, ale rád si ze socialistické kritiky i estetiky půjčuje. Není individualistický, ale dává zapravdu individualismu pojetím triumfu výhradně v kolejích systému, který odsuzuje. Profesorovo zaujetí bezpečnostními mezerami parazitního systému se zrodilo v hlavě dítěte pozorujícího ultimátní reakci tohoto parazita během zavraždění loupícího otce. V posledním dílu se k této zlodějské tradici hlásí a s přiznaným hnusem odmítá samaritánskou auru, vnucenu mu ostatně vypočítavými médii. Je dobyvatelem, je zlodějem, je kořistníkem, je obráncem svého rodinného krbu. Nenechal se obalamutit, že tím bude, když se podvolí parazitnímu systému natolik, aby mu otročil jako my: zoufale bezmocná, neschopná, závistivá, rozhněvaná a citově nevyzrálá většina. Na kterou seriál samozřejmě cílí, aby co nejvíce vydělal. Triumfem hrdinů i tvůrců seriálu je samozřejmě maximalizovaná ekonomická emancipace, ironicky poháněná hněvem po hospodářské krizi, celkovým vývojem globálního kapitalismu a heroickou estetikou antikapitalistického odboje. Proč jsem si tedy zamiloval seriál tak přímočaře, až vlastně poctivě „falešný“? Právě proto. Jeho hrdinové jsou každý v nějakém ohledu mimořádní, a přitom stejně jako jejich zcela řadoví a přehlédnutelní diváci zakopávají o systém. Nemohou v něm realizovat svá srdce, svou touhu po spravedlnosti, svoje potřeby. Nenechávají se obalamutit, že jejich údělem je mu sloužit, že je nějakým zjevením boží vůle, jak se nám snaží vnutit křesťanská a s ní jakákoli antikomunistická dialektika kapitalismu, a vyrvou mu, co jim patří právem silnějšího. Kdo tento systém nedokáže porazit – jako ani samotný Che Guevara –, může ho ještě ždímat a třeba tím i urychlovat bankrot. Seriál se tedy nezavděčuje ani slabším, ani méně schopným, protože hrdinové jsou opak toho všeho, a přímá nebo i zprostředkovaná zkušenost nám praví, jak s nimi i silní a schopní mohou kolikrát sdílet svůj odpor ke statu quo. To je příběh Papírového domu. Silní a schopní jsou VYCUCÁVÁNI lháři a ubožáky, kterým je třeba se postavit a změřit síly na život a na smrt. To dokáže jen revolucionář, nebo zloděj. Ti ostatní jsou matroš. Jsou odsouzeni věřit ve své Ježíše, politiky a pornoherečky. Osobně volím ty pornoherečky. () (méně) (více)