Režie:
Hirokazu Kore'edaKamera:
Masao NakaboriHudba:
Ming-Chang ChenHrají:
Makiko Esumi, Takaši Naitó, Tadanobu Asano, Akira Emoto, Ren Ósugi, Minori Terada, Sajaka Jošino, Mucuko Sakura, Midori Kiuči, Hidekazu AkaiObsahy(1)
Když její manžel bezdůvodně spáchal sebevraždu, začal ji hluboce trápit pocit viny. Poté, co Yumiko (Makiko Esumi) žije několik let o samotě, se znovu vdá a začne opět hledat štěstí. Když se však vrací do svého rodného města, začne ji pronásledovat záplava starých vzpomínek... (WillBlake)
Recenze (11)
vo filme sa v podstate nic nedeje, viem ti ho zhrnut jednou vetou - zena strati muza, znovu sa vyda, po case sa vracia domov a znovu rozmysla preco skocil pod vlak, nik nevie. the end. to je pribeh tak na hodinu max, nie na 110min. skoro som parktat pri nom zaspal, aspon rozuzlenie som cakal, alebo ze skoci aj ona, ale nic sa nestalo, akoby bez konca, Tannerova impresia sa v mojom pripade nekonala. uzivatel stub dokaze odpustit (sialenu dlzku zaberov), ale ja nie :) ()
Kore'eda má tři filmařské polohy - buď točí hluboce propracovaná psychologická rodinná dramata typu Nehybné chůze nebo Nikdo to neví, nebo pocitové filmy, na které se divák musí naladit, aby vše vnitřně pochopil. A Maboroši no hikari patří rozhodně do té druhé kategorie. Dějově vlastně velmi jednoduché, bez žádné větší pointy a postava Yumiko není propracovaná klasickým způsobem, takže se tak ani nedá "chápat", ale její nitro zde v plné kráse odhalují střídmé dialogy, velké celky, tiché "osamocené" záběry s jednou mlčící nebo cosi pozorující postavou v popředí, hudba ozývající se pro naznačení vnitřního posunu... a vše tvoří cestu za smířením a pochopením (resp. přijetím) nepochopitelného, která je v závěru překvapivě silná. Není to film pro každého, naladit se na jeho pomalou (až skoro slow-cinema) atmosféru není lehké a sám nemůžu říct, že by mě to nadchlo na sto procent, ale určitě se mi to líbilo a hlavně jsem z toho cítil přesně to, co Kore'eda chtěl. Z jeho filmografie je to náladou podobné Distance, ale tohle se mi líbilo víc. Distance je sice o smíření v určitých místech silněji, ale zatímco Maboroši no hikari má s atmosférou krásně ladící statické záběry, Distance většinou používá rozklepanou kameru, která výsledný dojem z tématu kazí. 4* ()
Smutek ve vrcholné filmové podobě. Maboroshi no hikari je hluboký film. Je to snímek, jehož stopáž by se jistě dala silně zkrátit a ořezat o všechny ty dlouhé scény, jenže právě v tu chvíli by snímek přišel o tu veškerou hloubku. Dlouhé statické záběry na častokrát ani žádné lidi, ale třeba jen stromy, prázdné ulice či moře vytváří neskutečně krásný pohled do života normálních lidí. Je to snímek, který po nás nic zvláštního nežádá, respektive nás do ničeho složitého nenutí. Je to životní drama. Film, který se snaží ukázat nám normální věcí v normálním životě normálních lidí. Diváci, co po zhlédnutí tedy následně tvrdí, že se ve filmu nic nedělo, mají pravdu.. a zároveň ne. Maborosi je překrásný film kvůli způsobu, jakým buduje atmosféru a snaží se nás vnitřně vtáhnout do hlubokého smutku hlavní hrdinky. Je to film, který ukazuje mnohem více, než si člověk při první projekci vůbec představí, aniž by se jakkoliv snažil na diváka házet všelijaké šílenosti. Je to klidné, ucelené, dalo by se říct, že až relaxační dílo. Delší stopáž mi ani v nejmenším nevadila. Když člověk pochopí, jak ten film “funguje“, bude na něj nahlížet zcela jiným způsobem. A pokud jde o atmosféru, tak ta je stejně vtahující a úžasná jako hudební doprovod. Jedná se o báječně a mimořádně nádherně natočený snímek, budící soulad a harmonii. 5/5 ()
Debutový celovečerný film japonského režiséra Hirokazua Kore-edu z roku 1995 rozpovedá príbeh o žene Yumiko (Makiko Esumi), ktorej manžel Ikuo (Tadanobu Asano) spácha samovraždu. Yumiko následne odchádza z Osaky na vidiek, kde vyrastala, aby našla nový zmysel života. Hoci môže príbeh pri takomto opise vyznievať ťaživo, v skutočnosti je necelá "dvojhodinovka" vcelku jednoduchým kúskom, ktorý sa príliš nepúšťa do hlbokých osobnostných či filozofických úvah, aké by možno divák mohol očakávať. Samozrejme, snímka sa im úplne nevyhýba, ale nehrajú v nej prím, skôr ju iba dopĺňajú. To, na čom Kore-edova debutová "dlhá metráž" stavia, je najmä vizuálna stránka. V príbehu, ktorý plynie svojím vlastným tempom, tak diváka postupne viac zaujmú statické zábery v spojení s jemným, ale presným a účelným strihom. Nehybné, statické obrazy zároveň nechávajú vyniknúť výpravu, ktorá pôsobí takmer ak nie priamo komorným, tak minimálne minimalistickým (úsporným) dojmom, čo k príbehu veľmi dobre pasuje. Rovnako dobre doň pasuje, respektíve ho dopĺňa zvolený hudobný sprievod. Maboroshi no hikari je filmom nielen o Yumiko alebo jej manželovi, ale o ľuďoch všeobecne. Kore-eda však atmosférou a akýmsi odstupom, ktorý si so sebou snímka nesie, diváka príliš blízko k ľuďom nepúšťa a dovoľuje mu ich pozorovať akoby z určitej vzdialenosti. Možno aj práve preto divák nemá úplnú možnosť nahliadnuť do vnútorného sveta Yumiku a viac-menej vidí iba to, čo všetci ostatní (mysliac tým postavy okolo Yumiko vo filme). Dielo zaujímavé najmä vďaka vizuálnej stránke. ()
Dějově jde o krátkou povídku roztaženou na dvě hodiny, s poměrně zřejmou paradoxní pointou. Podstatné je zde budování atmosféry, Koreeda se u diváka snaží probudit pravou hemisféru. Obrovský je důraz na vizuální stránku - záběry jsou tak nádherné, že jim člověk promine i jejich mnohdy šílenou délku. Měkký a jakoby lehce nedoostřený obraz mě ze začátku sral, posléze jsem jím však byl doslova zhypnotizován. Jsem nadmíru spokojen, ale silnější je podle mě režisérovo aktuální (a zde hloupě podhodnocené): http://www.csfd.cz/film/266140-nafukovaci-panna/ ()
Reklama