Režie:
Jan SvitákKamera:
Jaroslav TuzarHudba:
Josef HoušteckýHrají:
Zita Kabátová, Jiří Plachý st., Jaroslav Marvan, Josef Gruss, Marie Glázrová, Jiří Dohnal, František Paul, František Kreuzmann st., Otylie Beníšková (více)Obsahy(1)
Jan Kádner, zklamaný ve své lásce k tanečnici Nině, se usadí v malém městečku. Je bohatý a rád pomáhá potřebným. Zneužívat se však nenechá, a tak se proti němu záhy část městečka postaví. Jan se zamiluje do starostovy dcery Marty, která jeho lásku opětuje. Starosta o jejich sňatku nechce ani slyšet. Je proti každému, kdo pochází z města, neboť hříšné město ho přepravilo o syna Vláďu. Jan náhodou zjistí, že Vláďa se stal obětí Niny. Pokouší se ho před ní zachránit, ale Nina se Vládi nechce vzdát a přiměje ho dokonce, aby ukradl z otcovy pokladny peníze. Při krádeži je Vláďa vyrušen Janem. Podaří se mu však i s penězi uprchnout. Jan, aby zabránil skandálu, dává do pokladny vlastní peníze. Při tomto činu je spatřen a obviněn z krádeže. Vláďa však mezitím pozná Nininu vypočítavou povahu, vrací se domů a dosvědčuje Janovi nevinu. Starosta pochopí, že Jan zachránil čest rodiny, a dále už nebrání dceřině lásce. (oficiální text distributora)
(více)Recenze (13)
Dohromady tento slepenec scén a nejpodivnějších fabulí netvoří žádný filmový rámec. Marvan ukazuje, že ne vždy dokáže zahrát dobře (ikdyž tady neměl moc co hrát), Glázrová se stále ještě hledá, dialogy herců jsou neuvěřitelné, prkenné, teatrální. Všichni přehrávají, kde jen můžou. Jediné, proč má cenu se na toto dílko kouknout, je Zita Kabátová. Tak půvabnou, plnou sex appealu, vášně a zároveň v nadmíru záporné roli ji nikde jinde neuvidíte. Role podvraťácké svině ji seděla - srovnat se to dá pouze snad s její negližé rolí v komedii "Provdám svou ženu" z roku 1941. Dále musím ještě dodat, že je zde možnost zřít i Jiřího Plachého st. - a bez servítků dodávám, že je to snad nejhorší český herec minimálně protektorátního a prvorepublikového filmu, ne-li vůbec. Jeho nijaký herecký výraz byl otřesný - tvářil se zde stejně, když ho nařkli z krádeže, jakož i tehdy, když flirtoval s Glázrovou a tato maska mu vystačila i na ostatní scény. Hrůza. ()
Nemusí pršet, stačí když kape. Ale někdy ani to ne. Scénáristé se tentokrát obklopili velkým neumětelstvím a na papír postupně vyskládali jakýsi výprodej z červené knihovny. Intriky, hry lásky šálivé, podvody a falše. Nutno dodat, že ani renomovaní herci si nevěděli rady s prostoduchým obsahem tohoto filmu – Jiří Plachý byl, k velké nelibosti divadelních kritiků, nucen sehrát poněkud trapnou milovnickou roli, Zita Kabátová se tu převtělila ve svůdnou dračici, která upoutává spíše přehlídkou lehce skandálních kostýmů. Milovníci tehdejší popmusic ovšem dokáží ocenit alespoň osobnost R. A. Dvorského, který se objevil v jedné z úvodních scén. ()
Jiří Plachý se osvědčil jako prototyp neodolatelného ideálního manžela již v Pokušení paní Antonie a podobně jako v něm i v této roli současně zosobnil i lidskost a odpovědnost prvorepublikového kapitalismu, což v roce premiéry mohlo působit až manifestativně. – Celý film stojí na konfrontacích jeho Jana Kádnera, které interakce těch ostatních jen rozmanitě odstiňují. Ať se odehraje cokoliv, čeká se na to, jak se s tím Kádner vyrovná, jak se s tím poměří a jakým činem pohne s osudy všech, což se nejvýrazněji projeví v závěru, v němž se dokonale vyjeví nemilosrdnost maloměsta a již již schyluje k lynčování. Čistému vše čisté – lze obdivovat, jak s jakým odstupem Kádner přijímá všechna tupení, nedorozumění a křivdy, jak bystře rozlišuje a s jakou nelíčenou, bezprostřední laskavostí přijímá potřebné. Ve shodě s žánrem ovšem působí všechny zachycené vztahy poněkud papírově, nepsychologicky, ale vypůjčil jsem si od „našeho dobrodince“ zmíněný nadhled a snímek mě nijak nepohoršil. ()
Podprůměrné dílo i své doby, v němž vynikají herecké výkony Jiřího Plachého a Jaroslava Marvana. Za zmínku stojí ještě některé scény z venkova a úvodní hudební vystoupení Rudolfa Antonína Dvorského. Červená knihovna není a nebyla prázdným pojmem a tento film to dokládá až příliš jednoznačně. Útěchou může být - v duchu známého úsloví, že nikdy není tak zle, aby nemohlo být ještě hůř - že se točily filmy ještě horší a ještě více neumětelské. ()
Znáte to, bohatý soukromník v tomto případě Jiří Plachý a chudá dívenka kterou hraje Marie Glázrová, mezi nimi prázdno, i když vlastně ne, ještě tam byla přeci náročná milenka tanečnice Nina (docela dobrý výkon v podání Zity Kabátové). Téma které bylo v těchto letech zcela běžným a nenáročnými filmaři i často vyhledávaným. Jen si vzpomeňme kolik žánrově podobných filmů na toto téma vzniklo. Bohužel jdou tak trochu skrz mě. Tak to je tak zhruba "Srdce v celofánu" a když ne v celofánu tak v soumraku, na kolejích (opět Jan Sviták) nebo za písničku, všechny laděné zhruba tak na stejné vlně, a všechny zrovna ne moc valných kvalit. O něco lepší než film "Pozdní máj" před týdnem, ale přesto nepodařených melodramat z té doby bylo víc než dost a radši bych se jich už pro příště vyvaroval:-) Malé plus za R. A. Dvrorského se svým bandem a za skladbu "Láska je lež". ()
Galerie (3)
Zajímavosti (2)
- Zatím nejstarší známé vystoupení Telče na filmovém plátně je datováno rokem 1928, kdy filmaři zaznamenali atmosféru telčského náměstí při příjezdu prezidenta Tomáše G. Masaryka. V hraných filmech vede právě Srdce z celofánu, na druhém místě je Pyšná princezna (1952). (hippyman)
- V titulcích snímku nejsou uvedeny žádné exteriéry. Nicméně ve filmu (konkrétně ve 34. minutě) si ve čtyřech záběrech "zahrálo" i telčské náměstí - na dvou je zachycen Mariánský sloup a na dalších kostel Jména Ježíš a kostel sv. Jakuba. (hippyman)
Reklama