Režie:
Alice RohrwacherScénář:
Alice RohrwacherKamera:
Hélène LouvartHrají:
Josh O'Connor, Isabella Rossellini, Alba Rohrwacher, Carol Duarte, Vincenzo Nemolato, Francesca Carrain, Milutin Dapčevič, Luca Chikovani (více)VOD (1)
Obsahy(2)
Lovci pokladů, vykradači hrobů a komedianti. To jsou členové party „Tombaroli". Jeden z nich, Arthur (Josh O'Connor), ale vyniká zvláštním darem – schopností najít místa, kde jsou ukryty staré etruské poklady. Zatímco on sám urputně hledá ztracenou lásku, ostatní přátelé využívají jeho jedinečný talent k dosažení bohatství. Hon za chimérami je však dovede až na hranici mezi živými a mrtvými světy. Režisérka Alice Rohrwacher přináší ve svém nezaměnitelném stylu magický snímek zasazený do prosluněných italských scenérií. (Aerofilms)
(více)Videa (10)
Recenze (36)
príjemne staromilské, dýchajúce talianskou horkokrvnosťou a slušne nepredvídateľné. ale aj príliš dlhé, miestami (hlavne v úvode a potom tesne za polovicou) rozťahané, s postavami, ku ktorým si treba nájsť cestu. koniec ma zarazil, takže skoro 4*, no druhýkrát by som si to už nepozrel, tak dávam 3 a 1/2. ()
Pěkně natočený film, promyšlený, ale také dlouhý a místy nudný. Arthur, chudý Brit žijící v „chatrči“ za zdmi malého Toskánského městečka v 80. letech. S partičkou podobných zoufalců se živí jako vykradači hrobů Etrusků, přičemž Arthur zde využívá svou schopnost staré hrobky „vycítit“. Když zrovna nekrade, dochází k matce své zmizelé přítelkyně, o které se mu stále zdají sny. Zde potká Itálii, mladou chudou ženu s dětmi. Ta je s ním a jeho partou zrovna ve chvíli, kdy naleznou dosud největší úlovek. Itálii se činnost Arthura velmi nelíbí a děj se konečně malinko rozjede. Má to mnohem více vrstev, než se z popisku zdá, ale na mě to nějak celkově nefungovalo a první polovinu filmu jsem bojoval s nudou i mikrospánkem. Není to film pro mě, ale uznávám jeho řemeslné i jiné kvality. 60% ()
Tak tady jdu totálně proti proudu, ale vím, že si za názorem budu stát a fakt bych se ráda setkala s lidmi, které tohle nadchlo a podebatovala o tom. Moje hodnocení ale proudí hlavně ze zklamání, které přišlo po tom, co jsem měla Chiméru mezi prvními příčkami filmů, co chci ve Varech po ohlasech z Cannes určitě vidět. Tak málo jsem byla od toho, abych ze sálu odešla a hrozně těžko se mi říká proč. Tady jde asi spíš o ty pocity, co jsem u tohoto filmu měla: zmatek, znechucení, nechápavost, nezůčastněnost, lhostejnost, rozladěnost, únava. Všechny postavy nadmíru nesympatické, bez účelu, bez jakéhokoliv charakteru, který by si měl divák zamilovat. Děj v podstatě nepopsatelně o ničem. Žánr lákal na fantasy, ale pár fantasy momentů působilo spíš jako parodie na něj. Kamera nepřívětivá a odpudivá. Všude chaos, řev, nesmysl. Asi chápu, že tohle je prostě určitý druh kinematografie a nejspíše vzdává holt minulým stylům italského neorealismu, ale tam jsem právě asi našla svou Achillovu patu, minimálně v podání Alice Rohrwacher. KVIFF 2023 ()
Bohužel nepatřím do cílové skupiny, na filmové vlně jsem se dnes večer nezhoupla, mě samotnou to mrzí.. Příběh party zlodějů prošuměl kolem mě, do srdíčka mi nevklouznul, pod kůži se nedostal... Nicméně Josh O'Connor je zajímavý týpek se zvláštním stylem vyjádření, svým způsobem se mi líbil.. Závěr s červenou nití byl působivý.. ()
Galerie (30)
Photo © Ad Vitam
![Chiméra - Z filmu](http://image.pmgstatic.com/cache/resized/w663/files/images/film/photos/167/566/167566661_s59luk.jpg)
Povedené to určitě je a nedá se říct, že by se to Rohrwacherové nepovedlo, ale jisté zklamání nezapřu. Po geniální úvodní scéně a návratu k Super 16mm (které se taky podílí na tom, proč na mě Šťastný Lazzaro působí jak působí) jsem si říkal, že to bude opět něco, ale postupem času mě zarazila veskrze klasická narativní výstavba, kde se dají jasně předvídat jak Arthurovy kroky, tak i veškeré zvraty spojené se vším naznačeným. Jednodušeji - vše, co zde má mít svůj význam, ho má přesně ve chvíli, kdy to čekáte nejvíc. Na jednu stranu na klasické struktuře není nic špatného, když funguje, na tu druhou mi zde chyběla určitá neotřelost a roztříštěnost jak Lazzara, tak i Zázraků, kde se některé scény stanou zničehonic, jakoby neplánovaně a díky nim je výsledek o to víc magičtější. Tady se Rohrwacherová sice taktéž vrací k magickému realismu a nedá se říct, že špatně, ale působí to poněkud nalajnovaně, v rámci mezí, že dojde jen k tomu, k čemu už od začátku dojít má. Spolu s tím mě částečně mate, proč se Arthur nakonec rozhodl jak rozhodl, když se poprvé dostal někam, kde by ho nezneužívali pro jeho schopnosti, ale asi už byl natolik zklamaný vším, co se mu stalo kdysi, že to nedokázal přijmout, nebo tomu aspoň uvěřit. Vlastně je zajímavé, že ve své druhé polovině Chiméra místy jen variuje to, co bylo již řečeno v Lazzarovi, avšak v jiném kabátku, z čehož by mohlo plynout, že do Lazzara dala Rohrwacherová svá životní témata a teď už možná nemá tolik co světu říct. Což by mi tolik nevadilo, jelikož to jsou myšlenky hutné a vždy aktuální, jen je to tak trochu škoda, že návrat k nim přišel tak rychle a ne dostatečně odlišně jako třeba u Kaurismäkiho nebo Panahiho, kteří vlastně taky pořád točí jeden stejný film dokola. Každopádně, hodnocení nedávám ani průměrné, takže už dalších poznámek zanechám; přece jenom nemůžu čekat automaticky nadfilm typu Šťastného Lazzara. Magická poetická atmosféra zůstala a ačkoli je film mnohem živější (jelikož zbytek Tombaroli je hlučnější než chudáci z Inviolaty), pořád je v něm dost prostoru pro mystické a mírně fantaskní scény, které dokáží i z chození s proutkem udělat fascinující podívanou skrze střídání záběrů normálních a naruby. Prostředí mi opět přišlo dobře vykreslené, postavy okolo Artuhra taktéž (samozřejmě včetně jeho samotného), zasazení mezi vykradače etruských hrobek funguje, jelikož dokáže dost komplexně vysvětlit jejich počínání, cíle a podvědomý smysl za tím vším, řemeslně je to zase nadprůměrné, protože zde svou magií oplývají i ty nejobyčejnější lokace polí a opuštěných domů a pořád to zůstává pozoruhodným osobitým dílem. Jen si film tak krásně vypadající nezasloužil tak obyčejně vystavěný scénář, který se sice daří zamaskovat, avšak jistá schematičnost z něj stále čouhá. Jestli mě ale něco opravdu zaskočilo, tak to, že zde hraje Kraftwerk - a docela dlouho. Což tentokrát beru jako klad, jelikož se to tam podivným způsobem hodilo a v tom vlastně Chiméra zůstává nadprůměrná a spíše silná - v zvláštní kombinaci zdánlivě nesouznějících hudebních, zvukových a obrazových prvků, které ale tvoří nečekaný účinek. To Rohrwacherové jde vždycky. (Kino Pilotů, Praha) Slabé 4* () (méně) (více)