Režie:
Todd HaynesScénář:
Samy BurchKamera:
Christopher BlauveltHudba:
Marcelo ZarvosHrají:
Natalie Portman, Julianne Moore, Charles Melton, Andrea Frankle, Kelvin Han Yee, Cory Michael Smith, Piper Curda, D. W. Moffett, Drew Scheid, Hans Obma (více)VOD (1)
Obsahy(1)
Elizabeth Berry (Natalie Portman), slavná herečka, v rámci příprav na svou novou roli přijíždí do státu Maine poznat Gracie Atherton-Yoo (Julianne Moore), ženu, kterou má ztělesnit na filmovém plátně a jejíž milostný život před dvaceti lety rozbouřil bulvár i celou zemi. (mac000)
Videa (3)
Recenze (48)
No, tak další oscarová sezona klepe na dveře. Mezi nominacemi na Zlaté glóby, které naostro vykopávají boj o zlatého plešouna, se nejednou objevuje i tohle drama Todda Haynese, které ovšem půjde velmi brzy do modrých čísel. Chtělo to totiž v několika ohledech mnohem větší péči a hlavně hmatatelnější emoce. Ale postupně. Bylo to vydatné sousto nejen pro bulvární média. Skandál z druhé poloviny 90. let, kdy vdaná učitelka navázala intimní poměr s dvanáctiletým žákem a dokonce s ním otěhotněla. Odsoudili ji za znásilnění, odseděla si 7 let, vztah ale kupodivu ani vězení nezničilo. Mnoho let poté spolu tihle dva vedou zdánlivě idylický život, do kterého vstoupí ambiciózní herečka, která se snaží získat zkušenosti pro svou roli. Někdejší události má totiž zachytit chystaný nezávislý snímek. Jak už to tak ale bývá, na povrch se začnou dostávat nepříjemné skutečnosti nestandardního vztahu. Zvláštně přehnaně dramatická hudba, podivné tempo, dialogově nestrhující, na Haynese tradičně odtažité a chladné i znovu spoléhající na kvalitní herce. Ti v jeho filmech sbírají ceny (nebo nominace) jak na běžícím páse. Nejvíc se mi líbila patrně nestárnoucí Natalie Portman. ()
Nominace na Zlaté glóby v kategorii "komedie/muzikál" je dobrý vtip. Humoru je v novince Todda Haynese sotva stopové množství, řada diváků ho nepostřehne vůbec, bych řekl. Každopádně je to suverénně zrealizovaný a vymyšlený snímek o rozbitých lidech a jejich rozbitých vztazích. Vyloženě to na mě při sledování přeneslo pocit úzkosti a nervozity vyplývající z té neupřímnosti a nonstop přetvářky de facto všech postav. Působením vysilující a nepříjemné. Přitom to paradoxně svižně odsýpá a nejedená se o žádný těžkopádný art. ()
V tomto filme je cítiť zmyselné napätie od začiatku až do konca. Príbeh je príbehom dospelej matky a manželky (Julianne Moore), ktorá zviedla trinásťročného chlapca a v dôsledku toho porodila tri deti. A to je len jeden aspekt zmyselného / sexuálneho tónu filmu. Keď o dvadsať rokov neskôr príde do mesta herečka (Savannah), ktorú hrá (Natalie Portman), aby sa dozvedela viac o už dospelom páre (postava Portmanovej chce stvárniť matku v pripravovanom filme), ten pocit sexuálneho napätia sa len zvyšuje, rovnako ako môj záujem o príbeh. Ťažisko filmu tvoria dve postavy, kde jedna z nich postupne preberá osobnosť tej druhej. Čo bolo frustrujúce je, že existuje niekoľko „vedľajších príbehov“, z ktorých väčšina nikam nevedie. Deti páru končia strednú školu (No a čo?). Syn, ktorý sa matke narodil v prvom manželstve, je vydierač (opäť, no a čo?). Ten istý syn tvrdí, že má aféru rovnakého pohlavia a opäť to nikam nevedie. Napokon, ten trinásťročný, dnes už tridsiatnik, má akúsi krízu. Aj keď detaily tohto zápletkového bodu nie sú nikdy skutočne stanovené. Ak vás teda téma aféry zaujíma, možno si tento film užijete. Napriek svojim problémom. 6,5/10 ()
[2,5*] "I know you don't have much to compare it to, but... let me assure you it is rare." Psychologická dráma, ktorej pomerne jednoduchý príbeh sa odvíja v dosť tiesnivej atmosfére. Obe herecké predstaviteľky, tak Natalie Portman (Elizabeth), ako aj Julianne Moore (Gracie), hrajú veľmi presvedčivo a určite ani nemôžem povedať, že by to celkovo bolo zle nakrútené, mňa to však nedokázalo príliš vtiahnuť, či nejako emocionálne zasiahnuť (okrem pár silnejších momentov v závere, kedy niektoré postavy prechádzajú krízou a pochybnosťami). Film ma navyše dosť chabú zápletku (čo by pri kvalitne nakrútenej psychologickej dráme ešte nemusel byť zásadný problém), aféra nejakej "celebrity" ma proste moc neberie. "I am naive. I always have been. In a way, it's been a gift." ()
Na May December oceňuji nejvíc originálnost. Téma vztahu zralé dospělé ženy s mladým chlapcem, propíraného v médiích, jsem možná kdysi viděla v nějakém televizním filmu, ale určitě ne na velkém plátně. A už vůbec jsem nikdy neviděla téma přípravy herečky na roli ve filmu, inspirovaného skutečnou událostí. Ta má právě ztvárnit onu zralou ženu, a proto se, v rámci rešerše, na chvíli vetře do jejich životů a soukromí. Velmi povedená kombinace. Navíc skvěle zahraná. Nejkurióznější na celém filmu je hudba, protože je možná až přehnaně dramatická. Člověk čeká nějaké brutální drama, vyhrocenou scénu, a nakonec přijde něco zcela běžného… Pro ilustraci: nejvíce mi utkvěla v paměti scéna, kdy Julianne Moore připravuje v kuchyni občerstvení na zahradní slavnost a v momentě, kdy otevírá lednici a začne do ní dlouze zírat, začne hrát ta brutálně dramatická hudba, takže člověka napadne, že tam našla uříznutou hlavu, nebo že se třeba chopí nože a podřeže si žíly… a ona jen prohlásí „asi máme málo hotdogů“… Ve výsledku je to velmi komické a takových scén je tam více. Nějaké to drama tam ale je, Julianne i Natalie jsou tam obě skvělé, a jak jsem říkala, je to celé velmi originální. Také mě velmi bavila role Charlese Meltona, mladého otce, který začne svůj život a vztah se svou výrazně starší ženou analyzovat, zpochybňovat. [Festival de Cannes 2023] ()
Galerie (32)
Photo © Netflix
![Láska napříč věkem - Z filmu](http://image.pmgstatic.com/cache/resized/w663/files/images/film/photos/169/153/169153351_zbfsyg.jpg)
Zajímavosti (16)
- Jedná se již o pátou spolupráci mezi herečkou Julianne Moore (Gracie) a režisérem Toddem Haynesem. Předtím spolupracovali na snímcích Safe (1995), Daleko do nebe (2002), Beze mě: Šest tváří Boba Dylana (2007) a Okouzlení (2017). (peeteno78)
- Film je voľne inšpirovaný prípadom Mary Kay Letourneau z roku 1997. (Arsenal83)
- Hudba Marcela Zarvosa k filmu je adaptáciou a re-orchestráciou hudby Michela Legranda pre Posol (1971). Haynes pôvodne použil Legrandovu partitúru na scéne a počas úprav len pre inšpiráciu, až nakoniec tím "skončil tak, že prijal toľko aspektov pôvodnej partitúry, že Marcelo ju upravil a pridal k nej originálnu hudbu a potom ju preorganizoval." Legrandovi je preto ponechaný kredit. (Arsenal83)
Reklama