Režie:
Ken LoachScénář:
Paul LavertyKamera:
Robbie RyanHrají:
Dave Turner, Ebla Mari, Debbie Honeywood, Trevor Fox, Rob Kirtley, Laura Lee Daly, Reuben Bainbridge, Col Tait, Andrea JohnsonVOD (1)
Obsahy(1)
Starý dub je příběhem vesnice na severovýchodě Anglie, kde se zavřel důl a lidé se tu cítí odříznuti od zbytku světa. Hodně mladých lidí odešlo a kdysi prosperující a hrdá komunita se snaží udržet staré hodnoty. Roste však hněv, zášť a nedostatek naděje. Domy jsou tu levné a dostupné. Díky tomu je vesnice ideálním místem pro syrské uprchlíky, které Británie v posledních letech přijala. Jak budou Syřané přijati? A jaká bude budoucnost Starého dubu – poslední zbývající hospody ve vesnici? (Film Europe)
(více)Recenze (18)
Méně dramatická a více předvídatelná “sociálka” než Loachův předešlý film Sorry We Missed You, ale pořád lidsky a emocionálně angažující. Střet britské vesnické kultury se syrskými uprchlíky. Loach chápe i konzervativnost starousedlíků, kteří si coby dělnická třída prošli svým. A empaticky snímá kulturu a vnitřní bol přistěhovalců, kteří nejsou v ničem horší nebo méněcenný než “domácí”. Nejsilnější životní příběh má ale za sebou stmelovač obou kultur, provozovatel místního baru, kterému nechybí ani lokální výbušnost, ani pochopení či ochota pomáhat. Vizuálně tradičně jednoduché, ale lidsky úpřimné Loachovo režijní vedení, ze 100% zaměřené na postavy. [Cannes FF] ()
Hoci sa tu spomína v komentároch, že je to veľmi predvídateľné, avšak ja som bol ako na ihlách až po záverečné titulky. Nie je to síce tradičný Ken Loach a jeho typ sociálnej drámy, pri sledovaní ktorej si to vždy chcem hodiť a u ktorého platí, že "ked jebne plot, nech jebne aj celá chalupa" , ale aj tak som očakával na záver len to najhoršie. Nakoniec som bol dojatý. The Old Oak je veľmi ľudský a veľmi smutný film. ()
Točiť sociálne drámy chce veľkú odvahu, pretože sa dotýkajú pálčivých spoločenských tém, ktoré vždy dokonale polarizujú. 87-ročný Ken Loach tú odvahu stále má a odo mňa má za ňu obrovský obdiv. Hoci je jeho najnovší film príbehovo predvídateľný, rozcítil ma až príliš rýchlo. Pretože to nie je filmový príbeh, je to realita našej spoločnosti. A verte mi, že sa zapotíte, kým sa pod tými vrstvami ťažoby prederiete k akej-takej nádeji, ku ktorej to tento dvojnásobný držiteľ Zlatej palmy, koniec koncov smeruje. | Videné na Be2Can 2023. ()
Lidsky jsem s Kenem Loachem jako vždycky v pohodě. Souhlasím s ním, mám rád jeho postavy, líbí se mi zápletka o tom jak příchod syrských přistěhovalců do bývalé hutní vesničky přinese nové impulzy, které umožní rezignovaným domorodcům se opět zase stmelit a snažit se vrátit k původním komunitním ideálům. Filmově jsem ale s Kenem Loachem jako vždycky v konfliktu, protože se nejedná moc o film, jako spíš o besedu. Nadhodí se téma, nabídne se, jak by se mohlo zkusit řešit a následně se zpracovávají všechny ty tradiční poznámky z publika. Vedlejší postavy pak jsou vlastně akorát antropomorfizované formulace o "zdravých mužích s iphony", "nejsem rasistka, ale" či "nejdříve bychom se měli postarat o vlastní". Ten film pak, navzdory angažování naturščiků a zasazení do autentických lokací, působí strašně zkonstruovaně. Připomíná to, jak si Platón vymýšlel fiktivní dialogy, ve kterých vždycky pokořil oponenta. Navíc motiv o tom, že abyste rozhoupali starýho mezka k nějaký akci, musíte mu nejdřív zabít psa, není podle mě pro děti tím správným příkladem. ()
Předvídatelné, často velmi doslovné, možná i lehce sentimentální v pár momentech, ale stále angažované jako vždy. Loach drží prst na tepu doby s obdivuhodným vytrváním navzdory svému věku. Je kritický i empatický zároveň a nepřestává věřit v sílu komunity a soudržnosti. Vše co mi vadilo přehlížím ve světle toho, že Loachovu zápalu a přesvědčení bezmezně věřím. Ukazovat společnosti jak být lepší umí málokdo tak dobře a relativně nenásilně jako on. 75% ()
Tady to bude těžké. Starý dub bych bez problému doporučil komukoliv, ale moje (možná i trochu české) cynické já mi ho brání hodnotit lépe než lehce nadprůměrně. Navzdory tomu, že s jeho základní myšlenkou souhlasím. Problém je v té slzopudnosti. Snímek má řadu pasáží, u kterých se nedokážu přenést přes jejich naivitu a některé zásadní zvraty jsou navíc řešeny až přespříliš nahodile jako například pes - spasitel tonoucích. Vše pak ztrácí z pohledu příběhu na věrohodnosti a připomíná to spíš melodramatickou povídku s prvky pohádky než dnešní svět na předměstí Newcastlu, Blackpoolu, Sunderlandu a vůbec všech britských končin, kde se mluví všelijak, ale angličtinu v tom příliš nehledejte. Až vzorově autentičtí hospodští štamgasti jsou toho ve filmu krásným důkazem. [Viennale 2023] ()
Pěkně natočené, aktuální. Kéž by to takhle fungovalo. Obávám se, že naivní to bylo až moc. Je to vlastně o tom, jak nově příchozí syrská komunita probudí k životu umírající britské městečko. Solidarita, ne charita je takové heslo filmu a nepřekvapivě si nakonec pomohou všichni navzájem. Je to šíleně předvídatelné, ale zase nemůžu říct nudné. Pochopil jsem, co mi tím chce Ken Loach říct. Nicméně, až moc to hladí po srsti a přišlo mi to až příliš zaujaté. Nic proti tomu, ale mě to netrefilo. 60% ()
Tento film je po dlouhé době důkazem toho, že v jednoduchosti je krása. Když porovnám s ostatními filmy z festivalu, tak The Old Oak přináší asi ten nejlidštější příběh. Žádné přehnané zápletky, žádné WTF zvraty, žádné emoční ždímání ani žádné mindfucky, které jsou dneska oblíbeným nástrojem tam, kde je nedostatečně kvalitní obsah. Tohle je příběh o obyčejných lidech, o střetu kultur, o těžkostech začlenění se, o přijímání neznámého… The Old Oak je obyčejný, minimalistický a zároveň velkolepý ve vzbuzených emocích. Je dojemný ale dokonale vybalancovaný, netlačí na pilu… [Festival de Cannes 2023] ()
Docela symplistické, chvílemi až moc černobílé, ale kolem a kolem fajn sociální drama pohrávající si s třeskavým tématem white trash domorodců versus muslimští migranti ()
V anglické vesnici ubytují syrské uprchlíky. Jedna z nich se spřátelí s majitelem místní hospody, na uvítanou jí jeden borec rozmlátil foťák a když si v zadní místnosti hospody při prohlížení černobílých fotek z hornické minulosti všimne fotky pořízené během stávek s podtitulem "who eats together, stands together", tak jí napadne, že by tu místnost mohli společnými silami zrenovovat a dělat tam zadarmo společné večeře. Velkej respekt za to, že Ken Loach ve svých 87 letech pořád točí. Další jeho trademark civilní sociální drama, tentokrát trochu melodramatičtější, než je u něj zvykem. Hezkej příběh hledající naději v beznadějné situaci. ()
Na festivalu asi film překvapil svou střízlivostí a lidskostí, avšak sledován sám o sobě příliš nepřekvapí, snad jen kontrast půvpdních a dovozených obyvatel a jejich problémové soužití. ()
9/10. Myslím, že jsem ještě neviděl film, který by mě emocionálně tak rychle strhl jako The Old Oak. Hned od začátku jste vtaženi do niterných a mocných emocí tohoto díla, které jen zřídka poleví. Zachycuje události poté, co je skupina syrských uprchlíků umístěna do bývalého hornického města na severovýchodě Anglie. Navzdory tomu, že jde o fikci, realismus, který Loach do filmu vnáší, a skutečnost, že kdokoli žijící v Británii tento jazyk a sentiment bohužel pozná, z něj činí silně zničující film. Ukazuje také to nejlepší z lidstva a to, jak se lidé dokážou shromáždit kolem sebe, což také vytváří skutečně inspirativní film. Vlastně si myslím, že u filmu, jako je tento, jsou technické prvky (i když jsou většinou skvělé) ve skutečnosti irelevantní. Poselství tohoto filmu je tak zásadní a silné a je tak dobře předáno, a to je nejdůležitější. Není možné se tímto filmem nenechat emocionálně rozhýbat, a to tak, jak to dokážou ti nejlepší filmaři. Toto dílo je nejdůležitější než kdy jindy, a proto se z něho stává absolutní film, který musíte vidět. ()
Humanistické a poněkud sentimentální drama, což by vzhledem k tématu nemuselo vadit, ale Ken Loah občas emoce z člověka zbytečně až "ždímá", takže jsem se místy nemohl zbavit pocitu trochu podceňovaného diváka, jež by rád svou dávku emocí dostal na povrch plynuleji. Co ale zachytil na výbornou, je štamgast-starousedlík, který má na světě obdobu (svou mírou xenofobie) snad v každé maloměstské hospodě. Z mého pohledu jde o rozpačité drama, které bude nepochybně rozdělovat a to jak filmově, tak svým odvážně zpracovaným, důležitým, ale hodně kontroverzním motivem. ()
Film, ktorý chytí za srdce. Láskavá i hnusná človečina, bez štipky pátosu. A komu prišiel predvídateľný, pošlite mi budúce výherné čísla lota 😉. ()
O něco filmovější než Daniel Blake i Nezastihli jsme vás, zároveň ale o něco méně úderné. Přesto těžko hledat výmluvnější film o solidaritě na místech, kde by ji hledal jen málokdo. Laverty s Loachem mimojiné opět ukázali, jak silní jsou v detailech a práci s herci amatéry. ()
7/10 ()
Solidarity, not charity, builds community. *** Klíčovým slovem celého příběhu je beznaděj, která se možná překvapivě, ale rozhodně pochopitelně stává novým prostorem jednoty, rovnosti, klidným spojovníkem obou rozdílných kulturních komunit, které se nečekaně ocitly ve stejné pasti nulové šance na odchod někam jinam, za jakýmkoli pomyslným lepším. *** Třebaže obecně z jakési setrvačnosti považujeme naději stále ještě za pozitivní věc, ve společnosti od základu postavené na nespravedlnosti, nerovnováze, exkluzivitě jedněch a odepsanosti druhých je to právě individuální naděje na lepší život, daná výhodnějším postavením, privilegovanější pozicí, co trhá komunity, rozděluje bratry a sousedy, zasévá nenávist - ať už je to naděje reálná, nebo vylhaná. Jak ostatně poznamenává hlavní hrdinka ústy své kamarádky: Naděje je nemorální. *** Ken Loach nás nechává rychle pochopit, že syrští uprchlíci, stmelení tím, že si ve společné beznaději svorně a odevzdaně pomáhali přežít bombardování svých vesnic a měst a přežít vědomí, že přišli o všechno, o domovy, rodiny i o všechny naděje, mají hodně společného se starousedlíky, kteří v důsledku ekonomických krizí a inflací také postupně o všechno přišli, včetně snů a iluzí o lepší budoucnosti, nebo i jen o teplém jídle pro děti (v nejbohatším státě Evropy)... Na tomhle existenčním základě pak nejen sledujeme, ale skrze pochopení i spoluprožíváme, silnou a velice důvěryhodnou zkušenost propojení, skrze příběh, v němž nuzota a bída v obou skupinách postupně prolomí ledy a nedůvěra a nevraživost se samospádem promění v soucit a solidaritu těch, kteří sami nemají nic než nulové vyhlídky. Jediná naděje na opravení hospodského sálu a na společná pravidelná jídla ze surovin získaných přes církev vezme za své dřív, než se jí dalo kloudně uvěřit, ale komunitu beznadějných už to může jedině posílit. Jedno je jisté: nic pro nikoho nedopadne dobře, všechny čeká jen nekonečná řada dalších a dalších ztrát, ale právě proto najednou není vůbec těžké držet spolu a vypomáhat si, být si navzájem po hornicku "marras", parťáky za všech okolností. Najednou už nejde odplavat osaměle pět kilometrů do moře - a jestli je to dobře nebo špatně, je úplně fuk. *** Ken Loach to zase dokázal, s prstem v nose, a tentokrát úplně opačnými prostředky než minule. V minulém bravurním snímku Sorry We Missed You s žádným příběhem, který by před námi chytře rozvinul, aby tím něco okomentoval nebo sdělil, nepřišel, tam nechal děsivou realitu dobře odpozorovaných a na plátno se zenovou přesností a odstupem přenesených vyděračských kapitalistických mechanismů, ať ve zdrcujícím tempu a nevyhnutelném rytmu představí tragické drama, ve kterém dávno žijeme, sama o sobě - pochopil, že nejvíc, co může udělat, je do toho ničím nezasáhnout, jen nechat hnusnou skutečnost, kteoru jsme si sestrojili, aby nás drtila, přesně odzrcadlenou působit. *** Ve svém posledním filmu nám naopak posílá prostou, ale silnou osobní zprávu, kde jedině lze v té všeobecné zkáze a marnosti hledat poslední pevné bašty nefalšované lidskosti - a já s ním z duše souhlasím. Byť to vůbec neznamená, že by nám z toho snad do budoucna globálně plynula nějaká dobrá naděje. *~ () (méně) (více)