Režie:
Peter ChungObsahy(1)
Skupinka lidí, žijící na povrchu Země, je napadena dvěma roboty. Jednoho zneškodní a druhého se jim podaří zajmout. Poté se i s ním připojí do virtuálního světa, kde se jej pokusí přesvědčit, aby se přidal na stranu lidí a bojoval tak proti svým vrstevníkům.... (Barak)
Recenze (82)
Přestože to byl díl, při kterým musel být tvůrce asi na LSD, tak se mi líbil nejvíc. Myšlenka převést robota na stranu lidí se mi zamlouvala a samotné stroje a jejich boje byly vyvedené a povedené a lahodily a to tak, že oku. ()
Poslední a nejdelší z příběhů, byl celkem zvláštní co do příběhu, ale o to originálnější. Mě se líbil moc a ten plný počet mu klidně dám, i když byl tenhle příběh z pětihvězdičkové party nejslabší. Jestli je něco, čím tenhle příběh vyniká, tak je to rozhodně animace, ta byla ze všech příběhů asi nejhezčí. Zápletku, která je mimochodem moc povedená, si na druhou stranu sice asi moc dlouho pamatovat nebudete, ale u mě to nic nemění na tom, že to byl senzační zážitek. 90%. ()
Paráda! ()
Vizuálne úchvatné, scenáristický podpriemerné. Priznám sa, že som sa nudil najviac zo všetkých poviedok. ()
Na téhle povídce mě nejvíce fascinovalo použití barevného spektra při animaci virtuálního prostoru. ()
Skupina lidí se dává do boje se stroji velmi zvláštním způsobem. Se zajatými stroji si ve virtuální realitě "zahrají" hru, čímž stroj přesvědčí, aby se přidal na stranu proti svým souputníkům ... Asi nejslabší příběh, sice vizuálně nádherný (chvilkama mi připomínal kaleidoskop, který jsem měl kdysi doma), ale s trochu nesmyslným příběhem - který se sice autoři snažili napravit výborným koncem, ale celkově to na víc než na 3* nestačí... ()
Zaujímavý nápad... ()
Tento komentář je zároveň komentář ke Druhé renesanci I., II a Přijímací zkouše. Podle mě jde spolu s Druhou renesancí o nejinspirativnější animované příběhy. Přijímací zkouška je v podstatě odpovědí na to jak najít porozumění mezi lidmi a stroji v perspektivě Matrixu. Připojit stroj s umělou inteligencí do systému, který vytváří umělou realitu je alternativa, v níž se mohou střetnou lidé stroje a zároveň i jiní živočichové, místo poznávaní a otevřených možností, není to geniální? Použít virtuální realitu jako prostředníka, který pomůže najít společnou řeč mezi lidmi a stroji. V perspektivě reálného světa je možnost komunikace mezi lidmi a stroji problematická, viz. Druhá renesance, ukázka lidské brutality a omezenosti, kterou střídá chladný kalkul ze strany strojů, na jehož konci je konec civilizace jak ji známe. A příčinou všeho byl nedostatek komunikace mezi lidmi a stroji. Lidé a posléze ani stroje nedokázaly svoji pozici moci, kterou měly a mohly díky ní rozhodovat o osudu toho druhého vhodně využít, nezvládly to. Možná to z ní troufale, ale v tomto je hlavní problém zápasu mezi lidmi a stroji jak je podáván v celé trilogii. Střetnutí dvou odlišných perspektiv, je to mnohem horší, než když se střenou dvě ideologie, jakkoliv jsou antagonistické, protože obě vycházejí z člověka jakožto tvůrce a ten se konstituuje na stejném základě, jeho tělo potřebuje k přežití stejné prostředky jako jeho nepřítel a jeho myšlení, jakkoliv rozdílné je schopno se přiblížit jiné lidské alternativě. Stroje jsou však jiné a boj s nimi tak není postaven na stejné ideologii, jako klasický zápas mezi civilizacemi. Není to pouhý boj o dominanci, ale totální válka v pravém slova smyslu. Stroje ve druhé renesanci nechtěly z počátku mnoho, ale nedostaly ani to. Lidé je ve své pýše a předsudku odsoudili do role „otroků“ bez toho aniž by se zamysleli nad tím, kým jsou bezejmenní „otrokové“ kolem nich. Ve starověkém Řecku byli otroci sice také pouhými mluvícími věcmi, ale přesto měli určitá práva, zejména měli alespoň svoje jméno. Roboti na tom jsou v Druhé renesanci podstatně hůře, pochodující uniformní armáda stejných proporcí se sune na stavbu, nikoho nezajímají, jsou tady a budou sloužit, to stačí. Člověk jako tvůrce, jakýkoliv tvůrce by měl mít zodpovědnost za svůj výtvor a mít o něj zájem. Lidé ve Druhé renesanci selhali, báli se snad toho co vytvořili? Myslících strojů, kteří jsou schopni cítit. Lidskost se ukázal zejména v okamžiku, kdy bez milosti likvidoval své výtvory. Scéna kdy muži ubijí na ulici robota „ženu“ palicí za to, že je robot a ona je prosí o slitování, je tou nejhorší ukázkou lidské rozumnosti, humanity nebo čehokoliv podobného. Cítil jsem se opravdu mizerně i když je to jenom kreslený film, bezmoc zabíjeného, nebojím se použít tento termín, robota se mě dotkla a já s ním soucítil, dokonce bych mu snad pomohl proti vlastním. Autoři skvěle vystihli moment, který jasně ukázal neschopnost komunikace mezi lidmi a roboty stejně jako „ubohost“ člověka, který si rád hraje na něco co není, ale stejně sám před sebou neuteče. Má právo každý živý tvor, který si je vědom svoji identity a jedinečnosti bránit svůj život? Kdo říká ne, ten si nemůže vážit sám sebe. Stejně tak reakce robotů, kteří se nechtěli nechat zabít, je oprávněná. Oprávněné ovšem není zničit cizí, lidskou, kulturu a udělat si z lidí „otroky“. Chyba je na obou stranách. Jak jsem napsal na začátku, je to otázka porozumění a pochopení. Tou se pak Přijímací zkouška zabývá. Věřím, že ve virtuální realitě, kde se velká část příběhu odehrává, se dokážou obě dvě entity, lidé i roboti, spřátelit a porozumět si, možná se do sebe i zamilovat. Zní to bizardně? Je to nepochopitelné? Přesto si myslím, že právě to měli tvůrci na mysli, jako cestu ke sblížení mezi oběma stranami, díky které by ani nemuselo dojít k žádné válce. Představa toho, že milujete osobnost stroje ve virtuálním světě je asi hodně fantaskní, ale podle mě právě k něčemu podobnému mohlo dojít i v Přijímací zkoušce, když na závěr jeden z robotů zachrání ženu a zabije pro to svého druha. Nevyvolává to ve vás snad představu nějakého citu? Ve mně rozhodně ano, ať už jde o přátelství nebo lásku. Bohužel strach a předpojatost se ukázaly v reakci ženy a tuto podanou ruku robota, nedůvěra byla příliš hluboká. () (méně) (více)
Pre mňa najslabšia časť. Možno zaujímavá myšlienka, ale tá sa niekde stratila v príliš prekomplikovanej vizuálnej stránke. Niekde v polovici som sa už riadne nudil. ()
Jaou, absolutně největší Animatrixovej úlet. Přeplácaná akční podívaná, tolik barev v tak málo minutách, až se z toho chce motat řepa. Ale na mě to zabralo. Páč já barvičky můžu a tady se jich člověk dočká v obrovitánské míře. Kam se na to "hrabe" Miyazaki a jeho fantazie (kterou miluju). Ale tady se rejža skutečně a doslova vyřádil. Na tohle bych chtěl jít jednou do Kina, před tím bych to viděl na skleněnou kamarádku se zelenou vejbavičkou :o) ()
Nedělal mi ani tak ,,problém" ten samotný příběh, ale spíše to na mě působilo ,,divně" celkově. Grafika se mi tady oproti ostatním moc nelíbila (statické pozadí ano, postavy ne-e), příběh byl OK, ale... takové halucinogeny? To že je Matrix? Bylo to prostě divné. Kdybych to mohla já sama přepracovat, celou pasáž oblbování robota bych udělala úplně jinak. Rozhodně nejslabší povídka Animatrixu. ()
Zdají se robotům sny? A mohou sny ovlivnit rozhodování v budoucnosti? ()
Pekný začiatok v "reále" mimo lode a Sionu pokazí otrasná LSD sekvencia a tupý záver. Škoda. ()
Úžasnej nápad a luxusní provedení. Škoda, že to bylo takový tragický, líbil by se mi happyend, i když takhle to bylo taky nádherný. Btw co na tom bylo k nepochopení? Spíš to vyvolalo další otázky, ale rozhodně to je podaný chytře a nijak zmateně. ()
Zvlastni dil.. Spis takove surrealistice dilko... Proste zajimavy a jiste rozporuplny kousek... Rozhodne ne spatny... ()
Povídka jako z AniAntiMatrixu, neboli jak se vnímání mezi realitami transformuje. Po vizuální stránce je Matriculated tak zdařilý, že se mi nejednou asociovala Alenka v říši divů, čili celkový nádech obrazového vyprávění je rozhodně na 100%. Ostatně to je také důvod, proč mám tuhle povídku tak rád, že totiž nemluví ale uchvacuje, poutá, hypnotizuje a především, že dává prostor imaginaci diváka a nechává ho mnohé domýšlet. ()
Graficky absolutně nejzajímavější z celého Animatrixu ()
Vizuálně přitažlivé a plné symbolů. Bohužel jsem půlku nepochopil a druhá půlka na mě nefungovala. Pro mě jednoznačně nejslabší díl Animatrixu - bohužel. A to i přesto, že Mattyho komentář ukazuje, co všechno se v tom dá najít. ()
[4,5*] Deviaty, záverečný diel rozmanitej a podmanivej zmesi krátkych filmov zo sveta Matrixu, nazvanej The Animatrix. Skvelé vyvrcholenie a pre mňa najlepší diel celkovo. Ide o akési rozjímanie nad dušou robota, ktoré má mimoriadne nezvyčajnú náladu a oplýva veľkou nápaditosťou. Výtvarné spracovanie je doslova vizuálnou nádherou, obzvlášť pri tých simuláciách len neveriaco, s nemým úžasom hľadím, akým skvelým spôsobom sa s tým tvorcovia vyhrali. ()
POST-MATRIX (i post-animatrix). Tahle sekvence se jako jediná posouvá za příběh samotného Matrixu. Je to trochu psychedelické, trochu 'pozérské', ale nicméně rozvíjející (a proto byl Animatrix stvořen, ne?) Stejně jako u Druhé renesance tu vidím určitou paralelu s R.U.R. - na rozdíl od ní je ale tohle natolik POST, že je to i originální. ()
Reklama