Režie:
Bertrand MandicoScénář:
Bertrand MandicoKamera:
Nicolas EveilleauHudba:
Pierre DespratsHrají:
Elina Löwensohn, Christa Théret, Julia Riedler, Claire Duburcq, Sandra Parfait, Agata Buzek, Nathalie Richard, Françoise Brion, Audrey Bonnet (více)Obsahy(1)
Dnes již legendární snímek Barbar Conan (1982) uvádí neméně legendární hláška filosofického bijce Nietzscheho: „Co nás nezabije, to nás posílí”. V případě snímku Conann (2023) – protože dvě „n“ jsou přeci víc než jedno – se tato teze obrací: posílí tě jen to, co tě zabije. Doslova. Po radikálních úletech Divoši (2017) a After Blue, zatracený ráj (2021) vysublimoval hubitel průměrného vkusu, básník a prasník, filmový alchymista a hejsek Bertrand Mandico vlastní esenci Roberta E. Howarda, jehož kadáver se po premiéře Conanna v Cannes musí obracet v notně zahnilém hrobě.
Zapomeňte na nasypané kulturisty v kožešinách, falické óbr-meče, gladiátorské zápasy i hadí kulty. Nebyl by to Mandico, kdyby nenaservíroval onačejší queer materiál v podobě dekadentního podobenství s božskou Elinou Löwensohn v roli čokla Rainera, který ze samotného Podsvětí vypráví temný životní osud hrdinky Conann a jejích šesti transformacích napříč lidskými epochami. Od útlého dětství Conann coby otrokyně barbarů, jenž dlabou k véče holeně svých nepřátel, až po neonově vyondulovaná 80. léta, kde kromě mečů břinkají monstrózní kazeťáky. Surreální fantasy těkající z černobílého do barevného spektra a do mnoha žánrů se vskutku nebojí ničeho. Kromě extravagantně uchopeného hrdinského příběhu předvádí nepokrytý kanibalismus, mučení, perverzní sex, vyhřezlá střeva a hodně, hodně (hodně) třpytek. Vysmažte si mozek fantasmagorickou lahůdkou Conann a vyjděte vstříc Rainerovým svodům: „Ukážu vám barbarství, nechť představení započne!“
(Festival otrlého diváka)
Videa (2)
Recenze (6)
Větší bizár, než ženský provedení barbara conana v tomto roce už nejspíš neuvidíme! A pokud něco horšího a monstróznějšího ještě přijde, tak to s radostí vynechám! Na tohle jsem se celkem těšil a teď jen nevěřícně zíral. Wtf? To si jako banda hnusnejch, feministickejch šlapek z "de Francé" chtěla tímto dílem zhmotnit nějaký schyzofrenický sen? Ani nevím co na to říct. S conanen to nemá společný ani toaleťák! Větší show udělá i nízkorozpočtový underground soft porno z Bejrútu! Jediný co se dá snad ocenit tak nějaká snaha o nějaký (ne)umělecký přesah a zvláštní fantaskní vizuál kde se střídají zajímavě barvy a filtry. Už v prvních minutách mě zaráželo spoustu věcí. I to laciné Gore se nějak minulo účinkem. V jakési hypnóze jsem to přežil do konce, odvařenej jsem teda byl, ale úplně jinak než jsem si představoval. ()
Nejsem feminista, ale... ()
Dějiny jsou dějinami ega a chtíče. Smrt umělcům. Smrt minulosti. Smrt budoucnosti. Smrt fotografii, záznamovým materiálům, svědectvím historie, historie pokrytectví, perverze a bezúčelnosti lidského snažení. Nechat se rozporcovat a zkonzumovat umělci, reprezentanty povrchnosti a pocitu vlastní nenahraditelnosti, jako vrcholný akt usmrcení ega. Usmrtit personifikaci svojí minulosti i budoucnosti, oprostit se od iluze linearity vlastní existence, svých malých osobních dějin, na pozadí těch velkých epochálních. Neposrat se ze sebe, neulpívat na sobě, žít v přítomnosti nespoutané, chaotické, randomizované, bez ambic na smysl života - života, kterým nám stejně bude dřív nebo později odebrán. To jest efemérní podstata existence, na které participujeme a kterou souběžně opouštíme. V rámci níž konstruujeme vazby na život, choulostivě je udržujeme, křečovitě svíráme v dlani, ačkoliv víme, že nepřetrvají, že je budeme nuceni je dřív nebo později popustit nebo nám budou z dlaně rovnou vyrvány. A přesto, zrazeni životem znovu a znovu, nepoučitelní, se ho nevzdáme a raději budeme opakovaně podstupovat tenhle existenciální masochismus než se ze světa ochotně sprovodit. "Nechtěl bych bejt psychologem toho režiséra," přichází ještě za tepla komentář z řady za mnou, zatímco já již neskrývám instantní dojetí v přítmí kinosálu. Somatické, sensuální, třpytivé, plynule pomalé, vysoce identifikační, smutkem všeprostupující. Takový ten film, se kterým máte chuť odebrat všem dosud ohodnoceným filmům hvězdu a jenom tomuto dopřát plné hodnocení. Můj letošní Oppenheimer. Doufám, že ho na plátně uvidím brzy znovu. ()
Conann je svérázný moderní take na příběh barbara Conana, který od prvních vteřin poutá svým netradičním a vynalézavým vizuálem, ale jemuž výrazně chybí pamětihodný a rázný hudební doprovod, jaký by doplnil právě ty fantaskní vize, jako to třeba právě Basil Poledouris dokázal u klasického Barbara Conana. Nutno však dodat, že tou reinkarnační strukturou tomu v pozdějších minutách několikrát spadne řetěz a úplné finále snímku je už jen nastavovaná kaše a hotový autorský blábol. [Podzimní sklizeň Festivalu otrlého diváka 2023] ()
...za mě vynikající zábava. Mandico má neskutečnou technologii a vtipnou erudici. Je to opět film o stárnutí, ale je v něm znát i konec éry, stejně jako to bylo v Ophulsově Lole Montès. Půdorys je neudržitelně špatný a prázdný, ale právě to způsobuje podivuhodnou svobodu a prostor pro autenticitu. Chtělo to asi být “kde Greenaway končil, my začínáme”, za sebe ale vidím Mandicův nejsilnější osten jinde než v perverzi a vizualitě. Samozřejmě se to s divákem nepáře, takže pokud budete mít jako zdejší ehm verbal něco proti homoelitám, jděte radši via Duna: Část druhá, he. ()
Galerie (4)
Photo © Les Films Fauves
![Conann - Z filmu](http://image.pmgstatic.com/cache/resized/w663/files/images/film/photos/167/882/167882122_a01ncl.jpg)
Reklama