Režie:
Sergio StivalettiKamera:
Sergio SalvatiHudba:
Maurizio AbeniHrají:
Robert Hossein, Romina Mondello, Massimo Vanni, Aldo Massasso, Riccardo Serventi Longhi, Omero Capanna, Gabriella Giorgelli, Elisabetta Rocchetti (více)Obsahy(1)
V Paríži v roku 1900 fantóm s oceľovými pazúrmi namiesto rúk zavraždí manželský pár. Jediným svedkom udalosti je Sonia, dcérka oboch zavraždených. O dvanásť rokov neskôr sa rímsky švihák Luca staví, že prebdie noc v miestnom novootvorenom múzeu voskových figurín, ktorého tvorca Boris Volkoff je špecialistom na technicky brilantné stvárnenie slávnych vražedných scén. Luca stávku prehrá. Krátko nato sa dospelá Sonia - v snahe čeliť traumatickému zážitku z detstva - zamestná v tomto múzeu ako kostymérka. S prekvapením zisťuje, že ateliér jej zamestnávateľa pripomína skôr vedecké laboratórium než sochársku dielňu. Rýchlosť, s akou do múzea pribúdajú nové exponáty je priamo úmerná rýchlosti, s akou sa v okolí strácajú ľudia. Novinár Andrea zaujímajúci sa o záhadné zmiznutia vytvorí so Soniou dvojicu, ktorá postupne odhalí nielen tajomstvo figurín, ktoré sú "ako živé", ale i záhadu parížskeho fantóma. Stivalettiho invenčná variácia je v poradí treťou filmovou adaptáciou poviedky Gastona Lerouxa Voskové múzeum. Film, ktorého scenár podľa námetu Daria Argenta napísal Lucio Fulci mal byť ďalšou položkou vo Fulciho filmografii. Po jeho predčasnej smrti prevzal režisérsku stoličku Sergio Stivaletti, majster špeciálnych efektov a častý spolupracovník oboch legendárnych talianskych hororových ikon. VOSKOVÁ MASKA je prvým filmom talianskej hororovej školy s uplatnením CGI efektov (computer-generated imagery). (MIMIC)
(více)Recenze (19)
Hektická hlúposť s do očí bijúcou neschopnosťou režiséra presiahnuť svoje povolanie trikára. Kostýmy, masky a ručné efekty sú skvelé, no celé je to tak hrozne nakrútené a ešte horšie zostrihané (nehovoriac o otrepanom príbehu s na hlavu postavenými zvratmi), že je z toho jeden guľáš navyše s odpornou pachuťou mdlých 90s. Nie nepodobné Bratstvu vlkov. ()
Still love it. Jeden z najlepších post 90's italo hororov, po producentskou taktovkou maestra Argenta. Prvky gialla, gotického hororu, majstrovské Stivalletiho gore efekty(a trošku dnes už cheesy digitálne FX, ale aj to patrilo k dobe), prostredie Ríma, farebný a pohyblivý vizuál ala najlepšie Argentove fláky a nádherná hrdinka v skvelom príbehu. Čo viac si priať, jeden z filmov, ktoré si stále rád pozriem znova. ()
S hororom talianskeho strihu si diváci spájajú nechutnosti, nechutnosti a nechutnosti, ktoré snáď majú pôvod v okrídlenom termíne rímskeho ľudu "chlieb a hry" (rozumej "chlieb a horor"), neochotu upustiť od erotických prvkov objavujúcich sa i tam, kde ich použitie má nulové opodstatnenie, ďalej tzv. "logické diery v scenári" vyplývajúce raz z neodolateľne pôvabného nedostatku know-how, inokedy (napr. u Argenta) zo snahy po extravagancii v najlepšom zmysle slova atď. Človek, ktorý zhliadne tento film, bezpečne spozná krajinu pôvodu, zároveň však prežije menší šok, pretože tak nečakane vysoký stupeň profesionálnej bravúry (nespočívajúci napr. len v CGI ale hlavne v inteligentnom scenári, v ktorom inteligentne napísané scény na seba inteligentne nadväzujú) je to posledné, čo by čakal. Pravdupovediac mám z toho dosť zmiešané pocity, pretože svojská štylistická rafinovanosť talianskych hororových džentlmenov (často, elitársky a s obľubou mylne interpretovaná ako talianska nekultivovanosť) sa mi nesmierne páči. Na druhej strane ako môžem pohrdnúť filmom, ktorý vôbec nemá hluché miesta, režisérska zručnosť a vynaliezavosť sa dá rátať v kilotonách a kde CGI efekty sú nielen zaujímavejšie, ale i lepšie než v ľubovoľnom porovnateľnom americkom filme? Tento film by mal naozaj vidieť každý, kto si myslí, že taliansky horor sa rovná ľudské zvyšky poflakujúce sa v domoch pri cintoríne hľadajúc vhodnú triesku :-) Napr. scéna, v ktorej zomrie inšpektor Lanvin nie je zaujímavá tým, čo sa mu stane, skôr spôsobom, ako je to nakrútené (porovnaj napr. so smrťou Marilyn Monroe v "Niagare"). Typický argentovský dvojznak červenej a modrej tentoraz nemá čisto estetickú úlohu, lebo použitie oboch farieb priamo vyplýva z toho, čo sa vo filme deje (skúste uhádnuť, čo v body horore môže znamenať červená a čo modrá). Film je v podstate steam-punk, nakoľko spôsob zhotovovania (hm) figurín je na rok 1912 príliš "techno", čo v závere viedlo tvorcov k neuveriteľne bizarnej srandičke, vďaka ktorej ide o must have B-movie, akože ja sa volám Ja. Možno chválim príliš, ale to je nadšením z objavu jedinečného guilty-pleasure, ktorý ma neprestáva baviť. Proste tam milujem každú scénu. A môže vôbec niekto, koho matkou je Tisícročná včela, nemilovať niečo, čo súvisí s voskom? :-) ()
Celkem vypovídající průřez hororovou Itálií. Trocha šedesátkové gotiky, trocha sedmdesátkového gialla, špetka gore, hezký vizuál, tragičtí herci vypouštějící z úst ještě tragičtější repliky a všeobjímající nablblost, neřku-li demence. V jednotlivostech se u toho dá bavit, ale jako celek film vážně trpí tolik typickými neduhy italské hororové kinematografie (kterým se v historii dokázalo vyhnout tak smutně málo snímků!), že to prostě nelze zcela přehlédnout. ()
Drsný a strašidelný. M.D.C. je skvelou pastvou pre hororových fandov a ešte lepšie pre tých, ktorý obľubujú hlavne italo gore festy. V hrôzu vyvolávajúcich scénach sa snímku naozaj darí, čo ešte umocňuje podmanivá hudba. O dosť horšie to ale je už pri dialogových scénach, ktoré sú proste bieda a kazia celkový dojem diela. Výborné finále, ktoré možno zabrdne to celkom iného žánru fantastického filmu, nás ale nechá na tú nehororovú vatu zabudnúť. ()
Galerie (18)
Photo © France Film International
![M.D.C. - Maschera di cera - Z filmu](http://image.pmgstatic.com/cache/resized/w663/files/images/film/photos/158/285/158285971_8fce9d.jpg)
Reklama