Režie:
Carlos SauraScénář:
Carlos SauraKamera:
Teo EscamillaHrají:
Geraldine Chaplin, Amparo Muñoz, Norman Briski, Rafaela Aparicio, Fernando Fernán Gómez, Rita Maiden, Monique Ciron, José VivóObsahy(1)
Rodinu z filmu Anna a vlci, zobrazenou s realismem i groteskní nadsázkou, oživil Saura v roce 1979 ve filmu Maminka slaví 100. narozeniny, při čemž Frankova smrt a uvolnění cenzury mu umožnily otevřeně satirický pohled na danou společenskou vrstvu. Smrt herce José Maríi Prady vyřešil režisér smrtí postavy Josého a motivem rodinného kultu. Pohled cizince, obeznamujícího se s bizarním světem španělské rodiny, byl tentokrát připsán snoubenci Anny, jenž ji tu provází na její cestě proti toku času. (NFA)
(více)Recenze (30)
Upraveno v říjnu 2022. Maminka slaví 100. narozeniny je metaforickou satirou, nestydatě jízlivou. Franco sice již není mezi živými, avšak to neznamená, že rozervanost a konflikty věcí minulých jsou vyřešeny nebo překonány. Co znamená naděje pro jednoho, je pro druhého rozpad snad všech hodnot. Kročeje lidí vedou jinými cestami, avšak cíle povětšinou zůstávají stejné. Křesťanská víra ztratila svou asketickou přitažlivost, touha po sjednocení s božskou substancí přetrvala. Existencialismus s hédonismem se stávají protiváhou k prospěchářskému kalkulu bez zábran. Pokušení přestalo být smrtelným hříchem, vysvobození ze zajetí se projevuje zdivočením etického povědomí. Minulost je mrtvá, tkví hluboko svými kořeny, je vražděna a také přetrvává. Budoucnost podléhá stříbrným flitrům, zavrhuje vše minulé, a přitom též vraždí části sebe sama. Saurovy metaforické koktejly jsou štiplavé, nenechávají kámen na kameni, obrazy Tea Escamilly jsou vášní a pudy strženy proudem víru rozpadu starého ve střetu s novým, nástup demokracie je provázen porodními bolestmi. Pokoušenými a zkoušenými postavami zvenčí jsou bývalá guvernantka Ana (Geraldine Chaplin) a její sváděný manžel Antonio (Norman Briski). Rozpad staré doby a moci: stařičká, nemohoucí, epileptickými záchvaty trpící matka a dosud vládkyně panství (dobrá Rafaela Aparicio), neúnavně pokoušející se do nebe vzlétnout mystik Fernando (Fernando Fernán Gómez), zestárlý erotoman Juan (José Vivó) a jeho zatvrzele chamtivější manželka Luchi (Charo Soriano). Novou, od dogmat (přesto v nich částečně stále dlící a z nich čerpající a zároveň proti nim rebelující) osvobozenou generaci zastupují Juanova a Luchiina vyrostlá dítka: požitkům vstřícná Natalia (Amparo Muñoz), disciplinovaně kalkulující Carlota (Ángeles Torres) a svébytně přemýšlivá Victoria (Elisa Nandi). Maminka slaví 100. narozeniny: vyrovnávání se s vlastní minulostí není zdaleka u konce. Dosáhlo se sice vysvobození, avšak demokracie má již spotřební příchuť prodejnosti a lascivnosti. Nejtěžší je osvobození sebe od sebe sama. Je to svižné, zábavné, sarkastické. ()
Oscar 1 nominace: Cizojazyčný film ()
Saura se vrací do domu, v němž o šest let dříve přebývala Anna s vlky. Opět guvernantka, opět velmi zvláštní rodina, kterou ovládá matka. Pouze žánrově má Maminka blíže ke komedii (ale zase ne o tolik). Pro Annu, moderní ženu z města, je vstup do domu návratem do minulosti. Jeho obyvatelé se převlékají do starých šatů, včetně vojenských uniforem, neustále je vzpomínám zesnulý otec (Franco), cokoli obscénního, pohoršujícího představuje tabu. Problémem filmu nejsou dvě rušivé scény říznuté mysticismem (příchod Juána a finále), ani míšení smrtelně vážného se zcela nevážným, ale povědomost. Je to vlastně Anna a vlci po šesti letech, čili s odstupem pro komedii nezbytným. Náboženství, armáda, rodina. Pořád v minulosti. Změny, k nimž má v Saurově filmografii dojít, Maminka zatím jenom ohlašuje (třeba delší scénou flamenga, jednoho z tanců, jimž budou věnovány samostatné filmy). 70% ()
Upozornění! Warning! Achtung! => TOTO NENÍ KOMEDIE <= ()
Ačkoliv holduju tvorbám režisérům se silným osobním vkladem a čímsi, co by se dalo nazvat autorským rukopisem, tak Carlos Saura mě svým stylem úplně míjí. Tento film jsem nepochopil a ani jeho předchozí díl mně nijak nezasáhl. Zkrátka nevím co tím režisér zamýšlel. Hranice mezi geniálním filmem a slátaninou může být někdy nepatrná a tento film bych do první jmenované skupiny nezařadil. Jediné co bych pochválil jsou slušené herecký výkony, které by se ale lépe vyjímaly třeba v nějakém filmu od Luise Buňuela. ()
důkaz toho, že 83% od 147 lidí nelze brát moc vážně... psychotická haluzárna podivných postav, kterou jsem prostě nějak pořádně nepobral, párkrát se zasmál, ale spíš jen nevěřícně koukal, co že tím chtěl vlastně autor říci... naštěstí se mi to do druhého dne úspěšně povedlo z hlavy skoro vytěsnit ;-) 60% ()
Po Anne a vlkoch a Elise, mojom živote tretí Saura a stále s rovnakým výsledkom. Nerozumiem, nesmejem sa (aj keď je to označované ako komédia) a teším sa na záverečné titulky. Že sa odlišujem od väčšinového hodnotenia ma neprekvapuje, príjemne by ma však prekvapilo, keby som niekedy v budúcnosti videl Saurov film, po skončení ktorého by som uznanlivo pokýval hlavou a rozmýšľal, či je to na štyri alebo až na päť hviezdičiek. ()
Carlos Saura není režisér pro běžného diváka. Ale zde se snažil do 95 minut nahustit až příliš mnoho problémů a pořádně je pořešit. Hrůzou jsem pak z toho skoro těžce usínal. ()
Saurova obsáhlá znalost umění proti němu začíná pracovat. Maminka slaví 100. narozeniny je jinotaj přímo prolezlý nejrůznější symbolikou, odkazy a jejich obdobami, což je chválihodné pro své jednotlivosti, zhouba pro celek. Vybízí k detailní analýze, s větším odstupem ale dostává tvar poměrně jednoduché sociální alegorie. Uvidím, zda něco změní zhlédnutí spřízněné Anny a vlků. ()
Zvláštním způsobem ulítlý film. V něčem nepochopitelný a v jiném zase lidsky všední a obyčejný. S Carlosem Saurou jsem se setkal prvně a jsem zvědavý na má další setkání, ale zklamaný jsem nebyl. Jeho netradiční pojetí filmu mi nebylo tolik vzdáleno. ()
Stejně jako Anna velmi působivé, ale narozdíl od vážně pojaté Anny je toto (ne)uvěřitelně groteskní. ()
Zatímco Anna a Vlci sázela na průhlednou a promyšlenou metaforu, jež působila spíše akademicky a nestrhávala, její překvapivé pokračování je úplně o něčem jiném. Je to neskutečně provokující film, který udeří diváka již svým úvodem, tím, jak postavy jednají a jaké mají vztahy - jako by film Anna a vlci byl zcela popřen, vymazán, zapomenut. Saura si rád zahrává s lidskou pamětí a staví na ní své složité narativy, zde si však dovolil zajít ještě dále - hra se totiž přesunula na paměť diváka, který má v hlavě příběh nebohé Anny mezi vlčí smečkou a při sledování jeho pokračování má nutkání vstoupit na plátno a křičet, jestli se všichni náhodou nezbláznili, copak si nepamatují na to, co se opravdu stalo, nebo jsou absolutní pokrytci? A právě na tomto pocitu a jakési bezmoci a zmatenosti z nových vztahů staví Saura svou další velkou metaforu, metaforu postfrankistické společnosti, v níž je náhle vše složitější, nejednoznačnější, zcela jiné. I samotná postava tyranské "maminky" jako symbolu španělské tradice a tyranie prochází neobyčejnou proměnou a stává se i přes své schopnosti novou obětí. Přidanou hodnotou k interpretační hře, která má nyní značně otevřený rámec (není nakonec důležitější hrdinčina autoterapie, snaha postavit se minulosti čelem?), je neuvěřitelná a zároveň krutá grotesknost a karnevalovost, jež nabývá vrcholu při bizarní narozeninové oslavě, jež se náhle zvrtává v geniální vizuální metaforu národního traumatu a jeho až pohádkové překonání znamenající jistou naději do budoucna. ()
ocenenia : Oscar 1980 - Nominácia na najlepší zahraničný film ()
Ve Španělsku mají tradici příběhy červené knihovny o krásném životě ve velkém domě na kopci. Jedním z velkých úkolů umění je demýtizace těchto pohádek. A tak nás Saura znovu provádí panoptikem různě zdegenerovaných postav, které jsou více méně otroky svých vášní a pudů. I když jednoduché v symbolice, stačí se podívat na pulty knihkupectví obložené falešnými přiběhy o tom, jak je krásné žít na kopci. A tak má pořád smysl natáčet takové filmy. Co se týče politické metafory Španělska, nic se zas tak nezměnilo.Uniformy a válka vymřely (Juan), milovník José objevil různorodost chtíče Evropy a vyrazil se svým penisem do světa, nu a spirituální Fernando si pořídil umělá křídla, která jsou mu nanic. Najednou je Španělsko plné slabých mužů typu Annin manžel, najednou se pro rychlý zisk všechno rozprodává. A do toho útočí Orient (pokoj dcery svůdkyně). ()
Saura si dělá z diváka trochu prču, Anna žije a nevzpomíná nerada. Člověk mu to docela rád odpustí, protože film je plný symboliky, nepřehnaného intelektuálna a konec konců i pravdy o lidských duších. Navíc se skvělou hudbou i kamerou. Chcete si zapíchat s moc krásnou španělkou? Stačí přivézt na venkov paklíček trávy a puknout si s ní jointa na verandě. Pak vás pozve do postele stylem Ano nebo Ne. Opravdu originální milostná scéna. Miluji své syny nade vše, říka přesvědčeně matka, chtějí mě však zabít. I holky tu milujou uniformy, ne na chlapech ale na sobě...Jo a ještě něco: Dejte pozor, jsou tu všude pasti! ()
Zatím jediný Saura, který mě nijak zvlášť nechytil – jako by se najednou rozhodl zahrát si na španělského Felliniho (spíš než na Buñuela), ale jeho filmovou magii chtěl nahradit prvky magického realismu ve scénáři; nemá to vášnivou vřelost, na kterou jsem u Saury zvyklý, jen jakousi burleskní jedovatost, nad kterou se dá uznale šklebit, ale ne upřímně smát, postavy, v kterých můžu rozeznávat všelijaké symboly, ale neumím s nimi soucítit, i když mám pocit, že se to ode mě čeká. Možná se mi rozsvítí, až uvidím Annu a vlky (teprve ex post jsem si tady přečetl, že na ni Maminka navazuje) a dozvím se, co že to chybí na zdi v Annině starém pokoji. ()
Takže ten konec Anny jsme neměli brát vážně? Nebo to byl jen sen? Nebo jakási alternativa ke konci smířlivějšímu? Tahle nastavovaná kaše ale vůbec není špatná. Není tak průhledně alegorická, zato zábavnější, a nakonec v postavách třech mladých dívek ukazuje, jak Církev (Duch), Rodina (Tělesnost) a Armáda (Výkonná moc) budou pokračovat ve správě země. Úplně nejvíc se mi ale líbila ta vila. TAM bych chtěl bydlet. Což je off-topic, já vim, ale někomu jsem to říct musel. ()
Nepříliš zajímavé a už vůbec ne vtipné. ()
Saura si z diváka dělá legraci. Je to sotva pár let od tragického pobytu Anny mezi vlky a ejhle, ona sem najednou znovu přijíždí a vzpomíná s tak nadšeným sentimentem, až to vypadá, že nic lepšího už od té doby nezažila. Čas se ale podepsal i na vlčí rodině, jejíž soudržnost je minulostí. José, představitel moci a pořádku, zemřel a je pečlivě oplakáván, Juan utekl se služebnou. Třetí bratr se vzdal kontemplace, umrtvování a levitace a namísto toho se zoufale snaží vzlétnout s rogalem na prašné příjezdové cestě. To, že muži zde poněkud vyklidili cestu, ukazuje Luchy, která se snaží přebírat vůdčí roli, i nová generace - tři Juanovy dcery, z nichž dvě starší, snad ještě ovlivněny starou atmosférou, dorůstají vzoru strýce a otce. Jak vyložit zálibu té nejmladší v Rusku (četba Dostojevského, její oblečení na oslavě), není jisté, ale jak tvrdí AB, možná je to jen variace na třetího "duchovního" bratra. Dospělí čekají, až maminka zemře, aby mohli rozprodat, co se dá, jenže ta má tuhý kořínek a navíc až příliš velký přehled o tom, co se děje. A Anna i tentokrát málem přijde v tomto panském sídle o to, čeho si cenila nejvíc... Sám o sobě mi ale tento film nepřišel tak silný, významu nabývá hlavně ve srovnávání s Annou a vlky a v hledání různých jinotajných možností výkladů... ()
CO, tohle má být komedie? Spíš horor! Procentuální hodnocení tohoto filmu je velmi nadhodnoceno. ()
Reklama