Režie:
Elie ChouraquiKamera:
Robert AlazrakiHudba:
Michel LegrandHrají:
Catherine Deneuve, Christopher Lambert, Richard Anconina, Jacques Perrin, Nick Mancuso, Dayle Haddon, Charlotte Gainsbourg, Dominique Lavanant (více)Obsahy(1)
Francouzské milostné hudební drama o dvou nerozlučných kamarádech. Dva osmadvacetiletí pařížští hudebníci a zpěváci, Michel (R. Anconina) a Jeremy (Ch. Lambert), jsou agenturou Aligátor najati na koncert do Londýna. Na koncert cestují spolu s šéfovou agentury Margaux (C. Deneuve), které právě odešel manžel do New Yorku. Jeremy a zralá žena se do sebe po návratu do Paříže zamilují a Jeremy začíná žít dvojí život. Přes noc je u Margaux a přes den zkouší s Michelem. Je však unaven a po hádce s Michelem odchází bydlet k Margaux a přestává hrát. Po nějaké době se vrací manžel z New Yorku a odváží si děti s sebou. Margaux je nešťastná a stýská se jí po dětech, proto opouští Jeremyho a jede za rodinou do New Yorku. Nešťastný Jeremy se vrací bydlet k Michelovi, začínají spolu opět hrát a nahrávají první desku. Michel vidí, jak je Jeremy nešťastný a kupuje mu letenku do New Yorku. Margaux už má ale zpátky svou rodinu a zklamaný Jeremy odjíždí zpět do Paříže, kde začíná koncertovat s Michelem a snaží se na životní lásku zapomenout. (Sifaka)
(více)Recenze (10)
Plytký romantický film, který ani náznakem nepatří do žánrové kategorie drama. Pro jeho zhlédnutí hovoří pouze přítomnost Catherine Deneuve, sympaťáka Richarda Anconina a obdivovatelé (spíše obdivovatelky) Christophera Lamberta ho uvidí ve vrcholné formě. Zcela zapomenutelný zážitek. ()
Richard Anconina a Christopher Lambert jako muzikanti a Catherine Deneuve jako "femme fatale". Není to nic oslnivého, ale přesto jde o docela podařený film. Lambert ve svých nejlepších letech a stoupající formě. Kdeže loňské sněhy jsou. ()
Extrémně naivní hudební romantický film, který jsem si mockrát nahrála a pak s tím, že si takovouhle limonádou nebudu zanášet filmotéku, zase smazala a v zápětí si ho šla pujčit:-). Je to prostě moc milá pohádka o dvou kámoších - číšnících, kteří mají sen dělat muziku. Písničky zdaleka nejsou tak strašné (i když texty nechme opravdu raději stranou, nakonec jsou adekvátní :-) ), Catherine Deneuve jako producentka, do které se zamiluje Christopher Lambert, je naprosto nádherná, její dceru hraje tehdy ještě maličká Charlotte Gainsbourg (Betonová zahrada, 21 gramů) a když se přenesete přes takové detaily, jako že se ti dva kluci pořád líbají a objímají (jsou to holt Francouzi), tak jim v jejich dojemném snažení musíte držet palce. ()
Hmm, nic moc teda, nudilo mě to prakticky od prvních minut, nezaujalo to. Snad k tomu přispěla i docela bídná kvalita obrazu. Jedním z mála kladů tak zůstává to, že si (možná) budu nějakou dobu pamatovat, že to byl první film, ve kterém hrála tehdy třináctiletá Charlotte Gainsbourg a že její první film mě (nikoliv její "zásluhou") nikterak nebavil. Víc jak dvě hvězdy ze mně za to nikdo nevymáčkne, a to jedna z nich je za Charlottu. ()
Po čase jsem si otevřel svůj zřídka používaný facebook a padl mi do oka příspěvek jednoho starého známého z této sociální sítě, který krásně psal, jak ho tento týden na ČT art nadchl film Dej mi své jméno... a prý se mu stalo jen 2x za život, že ho nějaký film takto nečekaně dostal, silně zasáhl a pocitově naplnil, kdežto poprvé to bylo ještě v 80. letech v kině na filmu V září reflektorů. U oceňované gay romance ze současnosti jsem zatím nikdy nenašel tu chuť a možná ani zájem, ale na mnou zatím neviděný francouzský snímek s Catherine Deneuve, navíc z hudebního prostředí, mě pán okamžitě nalákal a... za sebe nemůžu říct, že bych byl tak zasažen a odrovnán, ale bavilo mě to hodně. Přestože nejde o film, jenž by jakkoliv vyčníval z davu, má v sobě zvláštní patinu, tak příjemně obyčejný nádech své doby, díky čemuž si mě spolu s hlavními postavami dost získal. Prezentovaná písňová tvorba zde občas podobně zní jako zaměnitelný osmdesátkový průměr, včetně poměrně tuctových milostných textů, ale nejenže se k postavám obou mladých hudebníků plně hodila, ale často mě i ty písně dokázaly svou atmosférou ovládnout – a když jsem si v závěrečných titulcích připomněl, že stojí za nimi Michel Legrand, tak mě to ani nepřekvapuje, aneb Legrand se silnými melodiemi nezapře ani s (pro něj) méně typickým aranžmá ve jménu syntetických 80's. Děj spolehlivě utíkal, hudebníci byli sympatičtí a Catherine D. opět zazářila herecky i půvabem zde již starší, ale pořád velice atraktivní dámy. Spokojenost. [75%] ()
Reklama