Režie:
Andrej ZvjagincevKamera:
Michail KričmanHrají:
Konstantin Lavroněnko, Maria Bonnevie, Alexandr Balujev, Maxim Šibajev, Jekatěrina Kulkina, Dmitrij Uljanov, Vitalij Kiščenko, Alexej Věrtkov (více)Obsahy(1)
Alex odjede s manželkou Verou a dvěma malými dětmi z města na venkov, aby prožili několik dní v jeho rodném domě, stojícím na samotě v rozlehlé krajině. Během pobytu Vera oznámí Alexovi, že je těhotná a že dítě není jeho. Rozlícený Alex trvá na potratu. Děti pošle na několik dní ke známým a s pomocí svého bratra Marka zařídí zákrok. Celá událost však nezůstane bez následků, jež Alexe přimějí k zamyšlení nad oprávněností jeho jednání. Očekávaný film Andreje Zvjaginceva, který v roce 2003 vyhrál benátský festival se svým debutem Návrat, byl inspirován krátkou prózou Williama Saroyana Směšná záležitost (1953). Režisér zde podává obraz rodiny, která se ocitla v krizi, a zavádí nás do blíže neurčeného času a prostoru (natáčelo se však v Moldávii, Belgii a ve Francii). Ústřední dvojici vytvořili Konstantin Lavroněnko a Maria Bonnevieová, hvězda skandinávského filmu. Andrej Zvjagincev (1964, Novosibirsk) vystudoval hereckou fakultu na Novosibirském divadelním učilišti (1984) a hereckou fakultu na moskevském GITIS (1990). Jako herec se podílel na několika divadelních projektech, účinkoval v reklamách. Hrál v epizodních rolích televizních seriálů (Buděm znakomy/ Seznámíme se, 1999) a také ve filmech, např. Širli-Myrli (1995, r. Vladimir Meňšov, uveden na karlovarském festivalu v roce 1996). K režii se dostal prostřednictvím TV krimiseriálu Čornaja komnata (Černý pokoj, 2000), pro nějž natočil tři díly. V roce 2003 debutoval celovečerním hraným filmem Návrat, který se stal událostí několika festivalů. Výrazně duchovní rozměr vyprávění charakterizuje i jeho následující Vyhoštění, na němž opět spolupracoval s kameramanem Michailem Kričmanem. (MFF Karlovy Vary)
(více)Recenze (73)
Úvod: Od Zvjaginceva jsem již viděl Návrat a Leviatana, a četl komentář od Shadwella ***... Před rozetnutím gordického uzlu říká bratr Marek: "Ať uděláš cokoli, vždycky to bude dobrá." Psychologicky vzato to však rovněž znamená: "Ať uděláš cokoli, vždycky to bude špatné. Problém tedy není v rozhodování, co udělat, ale zda něco udělat nebo nedělat nic. Nebo podle Maxe Frische (Mein Name sei Gantenbein): Machen oder Unterlassen... A tak vlastní drama začíná až tehdy, kdy se dozvídáme, jak to viděla druhá strana (Věra - předtím mluvil a jednal jen Alex) a zjišťujeme, jakým problémem je vzájemná komunikace. To, co se v mužském světě snadno odvíjí (potraťáci, doktoři, pohřebáci atd. - stačí jen náznak), styk mezi mužským a ženským ztrácí výrazové prostředky... Zvjagincev se kritizuje, že je málo inventivní, že se zabývá jen standardními (archetypálními) tématy. Ale nebyl takový i Bergman (i když rozhodně byl inventivnější). Nicméně spojení nedramatické režie a dramatické kamery (např. pohled na dveře s tváří démona) považuji za jedinečné. Trochu mi snad vadily některé superpozice (např. provádění potratu a dětská skládačka s obrazem Navštívení Panny Marie... Ještě snad údajné Zvagincevovo epigonství. Celá ruská moderní filmografie je poplatná Tarkovskému, ale také Tarkovskij je poplatný svým předchůdcům. Pokud Zvjagincev použil některé obrazy připomínající Tarkovského, pak to bylo zřejmě nezáměrné. Tarkovského postupy vyplývající z jeho specifické "nadsvětské a nadnáboženské mystiky" Zvjagincev nepoužívá, a asi by to ani neuměl. Jeho vyprávění je čistě epické, co z toho vyplývá je jen na divákovi... Zkrátka "Laughing matter", jak by řekl Saroyan. ()
ocenenia : MFF Cannes 2007 - Najlepší herec (Konstantin Lavronenko) ()
Práve som dopozeral film Leviafan a idem komentovať film Izgnanie a musím uznať, že vidím podobný štýl v oboch filmoch. Čo vlastne robí filmy Andreja Zvjaginceva dobrými? (videl som aj Vozvraščenije) No zjednodušene a bez nejakých zbytočných slov je to surovosť a pravdivosť o tom aký je život "sviňa" a ako berie ľudom aj posledné štipky nádeje keď to nečakajú. Film Izgnanie má pomalé tempo a postupné odhaľovanie príbehu. Človek ani nečaká, že film môže zasadiť svojmu divákovi takéto rany a nútiť ho pochopiť to, že tento film vlastne nie je filmom, ale životom nejakého random (náhodného) človeka, ktorého môžete stretnúť kdekoľvek. Herecké výkony sú tak úžasné, že človeka nechávajú v nemom úžase a to najmä výkon Konstantina Lavroněnka ma nadchol. Koniec je dobre vymyslený a vlastne doplní príbeh tak, aby ho divák čo dovtedy nechápal lepšie pochopil. Dĺžka filmu vôbec nevadí a skôr je v tomto prípade ku prospechu. ()
Tradicni Zvjagincevovo zpracovani, tedy na vysoke urovni, ale pribeh neni tak silny, jako jeho prvotina. ()
Jedním slovem silný! ()
Izgnanie je možno slabší ako Vozvraščenie, zato obsahuje jeden z najzaujímavejšie vložených flashbackov, ktorého začiatok a koniec nechá diváka (začiatok kľudne aj niekoľko minút) v úžasnom zmätku. Toho Tarkovského tam zas tak veľa nieje, hlavne dĺžka záberov je v porovnaní s filmami tohto ruského génia celkom svižná. Áno, je tam dážď, ošarpaná stará budova, človek a príroda, ale s výnimkou toho "vodového" záberu (ktorý považujem za asi najúchvatnejší z celého filmu, najmä keď si na kanci uvedomíme, že sme "čosi" podliezli) som si nič nevšimol. Žiadny skutočne dlhý záber. Problémom je trochu prestrelená stopáž, minimálne takých 20 minút by som tomu ubral. Filmy Andreja Zvjagintseva sú však predovšetkým živnou pôdou na rozmýšľanie po ich skončení, hľadanie skrytých významov, porovnávanie s inými interpretáciami podobne postihnutých jedincov na imdb a podobne. Návrat ma takto bavil cca mesiac, pričom po druhom pozretí túžba odhaliť pravdu neutíchla, skôr naopak. A keď si uvedomím, že nejaký duchovný rozmer som si absolútne nevšimol a Verinu reč pred koncom nepochopil, je mi jasné, že v prípade Vyhostenia som len niekde na začiatku. ()
Návrat to není o tom žádná ale podstatnějším faktem zůstává, že Filmy Andreie Zvjaginceva vládnou světu v oblasti kamery. Tady je další důkaz. ()
Zajímavě koncipovaný film se skvělou režií a vynikající kamerou. Ve chvíli, kdy zdánlivě dochází nápady, přeřadí se na vyšší rychlost a přichází pasáž, ze které mrazí a nutí diváka k zamyšlení. Nutno podotknout, že na spokojené sledování tohoto snímku je nutné býti dobře psychicky nachystaný. ()
Pokud bych měl hodnotit jediným slovem... bylo by jím: HUTNOST. Dýchá z každého okénka. Andrej by zaplakal. Lavroněnkův minimalismus smutného pohledu je famózní. Nejlepší z letošní LFŠ. ()
Kamera a záběry, jež mi vždy připomenou hranice vizuální krásy a dokonalosti doprovázejí tento film, který je sice jiný než Návrat, ale stále výborný a tajemný, ač je pravda, že filmu trochu uškodilo násilné vysvětlení v podobě retrospektivy.. Ledový charakter tohoto ruského "kmotra", jehož hraje levroněnko, je vskutku pozoruhodný.. ()
Geniálna ústredná dvojica Lavroněnko-Bonneviová, ale až príliš uťahaný scenár. Najsilnejší je úvod, scéna s potratom a záver. O dosť slabšie oproti Návratu, ale aj tak veľmi pekné dielo nesúce vlastne aj podobné znaky, najmä čo sa týka hudby a skvelého strihu. Zvjagniceva už zo svojho hľadáčika nepustím. ()
No a co sis myslel že tam najdeš? ╣Opět jako u Návratu skvělý příběh a kamera. No a ty chorály mě sráží do kolen║ ()
Pro mne neuvěřitelně silný zážitek, stejně jako Návrat. O filmu jsem přemýšlela ještě velmi dlouho. Opět vizuálně úchvatné, kde jen leží takhle neskutečně krásná krajina? Nesmírně duchovní film a naštěstí pro mne zcela neruský-až na jazyk. ()
Po pauze jsem trochu odvykl Zvjagincevovu způsobu vyprávění, takže mi chvíli trvalo, než jsem se naladil. Filmařina stále výborná, jen ten příběh mě nezasáhl až tak jako třeba Leviatan. ()
Vyhoštění má jeden z nejlepších úvodů, či prologů, jeho klasická technická dokonalost je úchvatná! Záběry kamery na auto projíždějící postupně se měnící krajinou jsou nezapomenutelné, navíc doprovázeny hutnou, až depresivní hudbou! Pocit, že tentokrát snad půjde o temné krimi, je možná trochu ku škodě brzy pryč, něco takového od Andreje Zvjaginceva by mohlo být velice zajímavé. I když, ono i rodinné drama nemá občas k jakémusi krimi daleko, alespoň v tomto podání. Příběh má těžký, velmi zdlouhavý, prakticky bez dialogů... je jich opravdu minimum, za postavy často hovoří záběry statické kamery, či detaily tváří a mimika herců. Postavy klasicky nejsou kladné, najít si k nim cestu je opět velmi složité, což je ovšem ku kladu příběhu. I když, takový Mark vlastně zaujal hned po úvodním prologu, ještě aby ne. Vyprávění příběhu je zajímavě pojato, je to vlastně takový protiklad. Téměř idylické prostředí krásného domu, nádherná krajina, teplé barvy a slunce, do toho příběh několika lidí, díky nim příběh velmi chladný, zajímavé. Jenže ani to vše, včetně výborných herců (především Konstantin Lavroněnko) nezaujme natolik, aby člověk ve zbytečné délce filmu občas v myšlenkách neodběhl jinam, což se mi u jiných filmů Andreje Zvjaginceva nestávalo. 75% ()
Zvjagincev potvrdil ve svém druhém filmu kvalitu. Nervní atmosféra, silný příběh, originální výtvarná koncepce. ()
Dlouhé záběry, minimum dialogů, dvě a půl hodiny a přesto jsem se nenudil - silný příběh, skvělé herecké výkony, kdy herci skutečně musí hrát, poněvadž skoro nemluví a krásné exteriéry, dělají z tohoto filmu jeden z nejlepších, které letošní (07) Vary přinesly ()
Kdyby ten film byl o neco kratsi tak je podle me jeste lepsi. ()
Jiny film nez navrat, odkaz Tarkovskeho v ruske kinematografii oziva v podobe Andreje Zvjagynceva. Obrazove dokonaly film. Uz ted se tesim na jeho dalsi pocin, at to bude co to bude, bude to zajimave... ()
Jako Michael Bay propadl dojmu, že Transformers můžou být lepší jen pokud v nich bude víc výbuchů, které budou vybuchovat, propadl Zvjagincev dojmu, že udělat art ještě artovějším lze jen tak, že začne zobat Xanax po hrstech a uplatní techniku rychlostřihu ve stylu Bély Tarra. Lehkost a příběh prodchnutý myšlenkami, s libovolným počtem interpretací, vystřídalo těžkotonážní zpocené podpaždí uměleckých nutkání a tiků. V každém Zvjagincevově filmu se objevují motivy, u nichž není jasné, proč tam jsou, ale je to vždy přidaná hodnota, kterou si divák může interpretovat podle sebe, přičemž hlavní myšlenka zůstává jasná. Zde je to přesně naopak - hromada motivů poskládaných za sebe a přes sebe a message, ač stále jasná a prostá, je rozmělněná nekonečnými minutami zádumčivých pohledů směrem k prdeli či záběry na luka, háje, stromy, cesty, pěšinky a další věci, které ve filmu prostě chcete vidět. Tradičně Zvjagincev bazíruje na detailech a atmosféře, díky čemuž stěžejní vyhrocené momenty fungují na výbornou, ale když jsou ve 150 minutách 2, slovy - dva, s velkou námahou dostanou diváka z letargie, nehledě na fakt, že po formálním zakončení následuje další půlhodinová exhibice, která vše obrací naruby, ale paradoxně nijak nevyústí a vyvolá spíše otázku, co chtěl zase basník ve svém opiovém deliriu říci. Nechce se mi v souvislosti s největším géniem současného ruského filmu používat slovo zklamání, ale bohužel mě výstižnější označení nenapadá. ()
Reklama