Režie:
Zdeněk Podskalský st.Kamera:
Ivan ŠlapetaHudba:
Vítězslav HádlHrají:
Hana Zagorová, Josef Abrhám, Juraj Kukura, Waldemar Matuška, Laďka Kozderková, Ladislav Smoljak, Zdeněk Svěrák, Petr Čepek, Jiří Korn, Jiří Schelinger (více)VOD (2)
Obsahy(1)
Začínající scenárista Jíša napsal scénář, který je sondou do života současné vesnice a měl by podat pravdivý obraz prostého venkovského života. Krátce nato se dozví, že jeho scénář byl přijat a režisér už vybírá herce do hlavních i vedlejších rolí. Jíša vzápětí zjistí, že jeho ryze realistické dílo bylo přepsáno a pojato jako velkolepá revuální show plná písniček a tance. Filmaři se záhy odeberou do vesničky Lipovec, aby tu za vydatné pomoci místních obyvatel začali natáčet. Hrdinou jejich příběhu je elegantní pyrotechnik Ticháček, který nastupuje v místním JZD, aby progresivní metodou hnojení dopomohl k vyšším výnosům. Ubytuje se u manželů Lukešových a při procházce po okolí vesnice se seznámí se sympatickou učitelkou Eliškou, která miluje majitele místního zámečku Pavla Lenského. Seznámí se také s hajným Kalinou, který bedlivě střeží nevinnost svých tří dcer a střelbou zahání na útěk všechny nápadníky, kteří se často velmi rafinovanými způsoby pokouší přiblížit k hájovně. To vše doprovázeno, ke zděšení scenáristy Jíši, zpěvem, tancem a rozjásanou atmosférou velké revue. (TV Nova)
(více)Videa (3)
Recenze (442)
Další z řady filmů, které mé okolí vcelku velebí, ale osobně jsem z něj moc oslněn tedy nebyl. Spíš mi to přišlo jako pěkná blbost. Blbost, která však dokázala místy i rozesmát a to nejen některými hláškami, ale i hereckými výkony. Momenty kdy se „filmově natáčelo“ mi přišli lehce uhozené, ale právě v těchto chvílích jsem se asi bavil nejvíc. Ono není zas na škodu se podívat do „kuchyně – zákulisí“ filmového natáčení…Ovšem víc jak na průměr to nevidím, bohužel… ()
Trhák je pro mně těžko zařaditelná věc. Sice je to z pera Smoljaka se Svěrákem, přesto je to takové divně jézeďácky popově socialistické. Jistě, bylo tam pár vtipných míst a Dáda klapka byla sexy, ale ta muzika... Nech brouka žít a další hity z filmu si sice už našly místo coby známé šlágry z filmu, nenutily mne však shánět soundtrack či si je doma při práci popěvovat... Já nějak ty osmdesátky nemám rád. Kníráči a kotleťáci v kozačkách, ty široké límečky a kravaty.. Hanička Zagorová s další plejádou socialistických popových hvězd... Prostě podivná změť čehosi co u mne vzbuzuje dojem, že stejně jako filmovému Svěrákovi do scénáři neustále kdosi kecal až z jeho námětu vznikl úplně jiný a přeoraný film, - že se tak dělo možná i ve skutečnosti... A některým rádobyvtipným vložkám jsem se nejen nesmál, ale nechtělo se mi věřit, že jsou z per obou pánů.. Např. Jan Hraběta s kraví hlavou volající: Já nejsem býk, já jsem agronom... U mne je to bohužel jen za dvě larvící se kukly. * * ()
Zaražený pilote, oroduj za nás. Tučného hadice, oroduj za nás. Náušnice v Kornově uchu, oroduj za nás. Jiráskové můstku, oroduj za nás. Svěrákův stane, oroduj za nás. Čepkovy košile, orodujte za nás. Blembáku na Čepkově hlavě, když za zpěvu „Pěkně se zelená ta česká krajina“ stíhá Smoljaka, oroduj za nás. Kolo původně neplánované listonošky, které jsi bylo preexistenčně vyvoleno už při castingu, oroduj za nás. Malto nevybraného Hrušínského, oroduj za nás. Melancholie Slováka Kukury v posledním záběru po větě „stejně jsme my Češi šikovnej národ“, oroduj za nás. Aristotelés v Prvních maturitikách učí, že substanci nelze vnímat smysly, vidíme jen akcidenty. To už neplatí, protože substanci parodie vnímat lze a je to Trhák. Naopak se potvrzuje Platónův náhled, že jsoucí je to, co je samo se sebou totožné. Protože substance Trhák je sama se sebou totožná: sám sobě parodií. Tato sebetotožnost je ovšem dána svou bytostnou dvousložkovostí: na jedné straně autoři Svěrák se Smoljakem jevící jakoby sami sebe, ani točí přiblblý film-šou, na druhé straně režisér Podskalský skutečně tuto uslintanou šou točící. Nesmíme si však onu podvojmost v jednotě představovat, jako by k sobě nějak přistupovaly „protiklady“, k čemuž by nás mohlo svést naivní srovnání výjevů „na palce“ s výjevy „ve štábu“. Ne, je to kontinuum: netřeba číst v titulcích tu všezahrnující škálu autorů písní od Uhlíře se Svěrákem až po Karla Vágnera; samotný živý poslech božské „Nech brouka žít“ nebo fenomenální „Když dítě škrtne zápalkou“ („stříkáme na plný hadice“) na jedné straně, kastrátského diskosboru traktoristů na straně druhé a vší té pestrosti mezi tím nám poskytuje názor více než dostatečný; zcela totéž kontinuum se však v zavinuté podobě projevuje v jedné každé písni, v každé scéně, ano v každém záběru i větě (zároveň se zde potvrzuje, že v podstatě jsoucna tkví coincidentio oppositorum, neboť spatřujeme krásu v hnusu a hnus v kráse, neoddělitelně a nerozlišitelně). Toto kontinuum je však jen jedním aspektem sebetotožnosti. Druhý je velmi znepokojivý, neboť naznačuje rozpor už v samotné podstatě jsoucna: je to onen trojúhelník Sváru scénárista Svěrák – režisér Smoljak – produkční Čepek, spojovaný ovšem principem Lásky dramaturgem Mouchou. Jako důkaz, že celý tento výklad není nějakým mým soukromým nálezkem, nýbrž je podložen svatými Písmy, postačí uvést „Jednou já jednou ty vždyť jsme oba z Jednoty maj bejby“. Nevěřícím pak podávám důkaz biologický: „pivečko je boží dar, máme doma televizi a po práci v srdci žár“ – dokáže-li někdo, zda jde o výraz lichocení národu nebo pohrdání národem, sním tento komentář. To se však nestane. Pokud jde o národ, můžeme být hrdi, že v historii celého kosmu teprve druhé zjevení podstaty je zároveň prvním filmem s cimrmanovským námětem – cizinec přináší třaskavý pokrok v hnojení (jmenuje se Jaroslav; Liptákov zaměněn za Lipovec). Cimrmanův génius však skrze Rekonstruktory proniká celým dílem a nutí režiséra Podskalského jako v záchvatu mystického šílenství k velkolepému stvořitelsky sebezničujícímu gestu, jímž aplikuje převratnou metodu metání hnoje dynamitem na živnou půdu umění. Plody jsou nepřeberné. Orgie Československé socialistické televize, při nichž Bambini dr. Kulínského nemohou chybět. Scheißdorf od Prodané nevěsty až po Slunce seno včetně. Nic než národ. Nech brouka žít. () (méně) (více)
Výborná zábava z pera Zdeňka Svěráka a Ladislava Smoljaka, v režii legendárního Zdeňka Podskalského. Komedie plná tehdejších největších hvězd československého filmového i hudebního průmyslu. Nejvíc mě vždy baví Petr Čepek, coby šetřivý producent, který trhá ve velkém vlastní košile, kvůli čemuž musel být navýšen skutečný rozpočet. Mnohem lepší film, než nepochopitelně preceňovaný Kulový blesk. ()
Navzdory hvězdné účasti jsem snímek dlouho odkládal kvůli zdejšímu nelichotivému hodnocení a žánrovému zařazení do kategorie hudební. Ani jedna obava se neukázala býti opodstatněnou. Drtivá většina zařazených písní byla dobrých a zdejší hodnocení je zase jen ukázkou toho, s jakými retardy a nevděčníky musí člověk obývat tuto malebnou filmovou databázi. Trhák je neskutečně vtipná a neskutečně uvolněná záležitost. Velmi rád jsem se na 94 minut stal součástí tohoto "příběhu ze života", jak to Zdeněk Svěrák nazval. I když to na první pohled nemusí být patrné, tak tento film funguje současně na tolika úrovních a má tolik vrstev, že se tomu nechce ani věřit. Scénář je velmi inteligentní a humor zde má tolik podob, že jsem místy skoro až brečel. Smoljak pro sebe napsal jednu z nejvtipnější rolí v rámci českého filmu. Jeho role režiséra neměla nejmenší chybu a připomínalo mi to velkou spoustu jeho výstupů z DJC. Nebyl ovšem jedinou dobrou postavou. Kam se podíváte, tam je k vidění velká tehdejší hvězda, která si svůj čas na place velmi užívá. Moc příjemné polechtání bránice a pohlazení po duši, že bych se v budoucnu nenechal dvakrát přemlouvat k dalšímu zhlédnutí. [85 %] ()
Galerie (22)
Zajímavosti (28)
- Vozík na nádraží, kterým si Ticháček (Josef Abrhám) odváží kufr, je při příjezdu vlaku na kraji nádraží a v dalším záběru zhruba o 3 metry dále. (animl)
- Vo filme sa v jednej z úvodných scén mihnú ženy v kostýmoch striptérok, ktoré boli predtým použité pri natáčaní seriálu 30 prípadov majora Zemana (1974), konkrétne v epizóde s názvom "Bílé linky". (Raccoon.city)
- Postava Lenského byla psána na tělo Karlu Gottovi, který ji odmítl. Poté režisér Podskalský uvažoval obsadit do této role francouzského šansoniéra Gilberta Bécauda, který ji přijal s podmínkou, že k složí hudbu. Ačkoliv netrval na vysokém honoráři (původních dvě tisíc franků snížil o polovinu), na Barrandově to zamítli s odůvodněním nedostatku financí. (Willy Kufalt)
Reklama