Režie:
Guy MosheScénář:
Guy MosheKamera:
Juan Ruiz AnchíaHudba:
Terence BlanchardHrají:
Demi Moore, Ron Perlman, Josh Hartnett, Woody Harrelson, Kevin McKidd, Gackt, Jordi Mollà, Mark Ivanir, Emil Hostina, Samuli Vauramo, Gabriel Spahiu (více)Obsahy(1)
Do města terorizovaného zločinci přijíždí nezávisle na sobě tajemný tulák (Josh Hartnett) a mladý japonský válečník Yoshi (Gackt). Každý zde má své vlastní poslání. Když se konečně potkají, rozhodnou spojit své síly a společně bojovat proti zkorumpované vládě Nicoly (Ron Perlman) a jeho femme fatale Alexandry (Demi Moore). Celý děj je zasazen do unikátního fiktivního světa, kde se střetává realita s fantazií, do světa, kde si nemůžete být jisti ani vlastní půdou pod nohama. (LadySoir)
(více)Videa (2)
Recenze (175)
Ďalší príklad toho ako dokonalá a inovatívna forma ničí obsah. V prvom rade musím ale priznať, že sa na to dobre pozeralo. Každé miesto, priestor, maketa, alebo scéna boli podfarbené účelovým vizuálom a celý koncept spadal do príbehu perfektne. Moshe tak vytvoril živé mesto plné uličiek, zákutí, barov a temných miest, ktoré doslova núti po turistickom autobuse. Teda presne to čo Sin City. Hartnett, Harrelson a dokonca aj Gackt po hereckej úrovni znesiteľný. Dokonca by som povedal, že sa do filmu hodili ako nikto. Ženské postavy sú na tom horšie. Moore nevyužitá a rovnako aj kráska Kaiho. Na druhú stranu záporáci ako McKidd a Perlman sú konečne správny sonofabitches akých by mal mať každý film o hrdinoch. Myšlienky vo filme sú prezentované bez pátosu, alebo klišé. Doplňujú príbeh a dopomáhajú celému konceptu vytvorenia hrdinu. Problém je dĺžka. V nej sa bohužiaľ Moshe stráca natoľko, že sa dostáva do príbehu logika a tá nepustí. Niektoré scény totiž vďaka nej prestanú dávať zmysel - ako sa McKidd dostane vždy rýchlo do úkrytu, keď hrdinov čaká naozaj strastiplná cesta, aby sa tam vôbec dostali? Podotýkam niekoľkohodinová. Nebyť tohto a tiež konceptu oddych, súboj, oddych, súboj a skrátenie o 20 minút bolo by to seriózne a nedocenené guilty pleasure. Takto je to bohužiaľ priemer, ale vnímam ho omnoho pozitívnejšie ako väčšinu filmov čo dostanú odo mňa tri hviezdy. ()
,,ODPLATA, JE VĚC OSOBNÍHO STYLU. OKO ZA OKO, ZUB ZA ZUB, BUDE NAVŽDY UDRŽOVAT ROVNOVÁHU LÉPE, NEŽ KDYBY LIDÉ NASTAVOVALI DRUHOU TVÁŘ“....... /// Japonec co vypadá japonsky je vždycky podezřelej. A do tý doby, než Yoshi vyhodil tři rudý obleky (plný chlapů) z restaurace, se toho zase tolik nestalo. Barevný omalovánky a svět z leporela plný akce a věcí, na který se dobře dívá. Zvláštní chorea soubojů a někdy tak strašlivě kýčovitý prostředí, že člověk spíš přemejšlí, jak to kurva ta Demi dělá (pořadí slov je možno volně zaměnit), že ..... Mám rád J.Hartnetta, ale velkej herec z něj nebude. A Gackt? Taky mu to sluší! Nutno podotknout, že si všichni svý role užívaj. Škoda, že ve zvláštní atmosféře (s hlasem vypravěče) není víc prostoru pro fórky. Třeba by pak nevadilo, že muži, kteří udržují rovnováhu a uvědomují si osobní zodpovědnost, nevzbuzují pražádný emoce. /// NĚKOLIK DŮVODŮ, PROČ MÁ SMYSL FILM VIDĚT: 1.) Vzpomínám na Sin City. 2.) Zjistím, jestli by Ron Perlman mohl založit black metalovou skupinu. 3.) Thx za titule ,,Rublenka“ a ,,Kardinál Tyšerié de la Teplice“. /// PŘÍBĚH *** HUMOR * AKCE *** NAPĚTÍ * ()
Z anotací jsem soudil, že Bunraku se mi určitě bude hodně líbit, ale nakonec se mi líbilo jen podprůměrně. Herecké obsazení vypadalo velice slibně a hlavně mám moc rád zfilmované comicsy, těšil jsem se tudíž na podobný kousek jako třeba noirové Sin City. Ale kdeže. Bylo to na můj vkus až příliš vyumělkované, interiéry s papírovými kulisami mi připomínaly Studio Kamarád, některé postavy byly příliš zkarikované, některé zase málo, mnoho mě nebavil ani děj, bylo mi úplně jedno jak to nakonec skončí a přál jsem si jen, aby to proboha bylo už brzy. Tohle mi prostě ani trochu nesedlo a hlavní vinu na tom má nudná a ohavná výprava => i režie. ()
Takto to dopadne, keď sa Američania snažia napodobniť japonský štýl. Nevkusná komixová štylizácia s kulisami na horšej úrovni ako ochotnícke divadlo by mi až tak nevadila, aj napriek do očí bijúcim kolapsom ako napr. pri jednom z bojov začne pršať, osvetlenie sa zmení z červeného na modré, ale v pozadí je stále jasne červené slnečné zore. Miestami síce pôsobí osviežujúco v záplave všetkých „real“ filmov, ale tento rádoby „cool“ dizajn ubíja absolútne nefungujúci príbeh bez akejkoľvek rozumnej motivácie postáv, nudný scenár bez akýchkoľvek zapamätania hodných hlášok (čo komiks priam vyžaduje), prevažne amatérska choreografia súbojov, kde v pozadí vidieť komparz čakajúci kým sa skončí jeden súboj. Slávnejší herci sa vo svojich úlohách evidentne stratili – Demi Moore zabudla, že už nie je sexy dvadsiatka, inokedy celkom sympatický Josh Hartnett očividne prehráva a pri deväťdesiatom siedmom uchytení klobúka som myslel, že to je naozaj len zlý vtip, Ron Perlman s lookom ala bezdomovec takmer nepostrehnuteľný, navyše Japonec s otrasnou angličtinou. Prehnaná dvojhodinová dĺžka, pri ktorej som mal pocit, že polovica scén je zbytočne naťahovaná, niekedy priam až zbytočná tomu taktiež príliš nepomáha. Avšak vyzdvihol by som celkom efektnú hudbu, ktorá viacerým scénam vliala zaujímavejšiu atmosféru aká v nich v skutočnosti bola, taktiež kamera sa v rámci týchto „kartónových kulís“ slušne pohrávala so zábermi, a animované vsuvky, ktoré mi neraz prišli zábavnejšie ako celý hraný film. Bunraku nezaprie inšpiráciu v takom Sin City a Kill Bill, avšak ich kvalít ani zďaleka počas stopáže nedosiahne. Hviezdičky prevažne za ten celkový nápad, občas zaujímavú štylizáciu, hudbu a spomínané animované vsuvky. Inak však určite nie film pre každého (vrátane mňa), ale uznám, že určitá skupina zainteresovaných ho môže oceniť. CELKOVO: 2* ()
Bunraku patří do stejný sorty jako Sin City, Gamer, Speed Racer, Goemon nebo Scott Pilgrim proti zbytku světa, čímž se míní, že nestaví na tradičních médiích (literatura, výtvarné umění), ale spíš na těch nových (komiksy, počítačové hry). Hlavně jde ale o to, že těmto novým médiím podřizují samotný film a jeho pravidla, dokonce bych se snad nebál hovořit o nějaké vlně či hnutí. Nejdál v tomhle zašel asi mangami a anime inspirovaný „animák s živými herci“ Speed Racer. Konkrétně tady to pak znamená, že počítačové hry kontaminovaly jak příběh (čtyři typy nepřátel: běžní pochopové umírající po stovkách, osm bossů, bodyguard padoucha, závěrečný padouch), tak styl filmu (jedna akční honička braná z ptačí perspektivy kopíruje Grand Theft Auto 2, jiná akce, během níž projde Hartnett několikapodlažním vězením plným nepřátel, připomíná plošinovky). Nejinak je tomu s komiksem, který taktéž prostupuje příběhem (stylizovaný 2D postavičky, každá se svým poznávacím znakem, třeba bodyguard Kevin McKidd propojuje boj s tancem Freda Astairea) i stylem (hlavně kulisy připomínající papírmaš či vystřihovánky barmana). Odsud je i zřejmé, že vážnější rovina tu patří počítačových hrám a nějak postavy omezuje a současně prověřuje jejich schopnosti, kdežto ta komiksová rovina jim spíše nahrává a celý film odlehčuje. I ty komiksový kulisy se jistě daly během natáčení libovolně přesouvat na přání režiséra a herci tak měli k dispozici maximální svobodu co se prostoru týče – jinak řečeno kamera tu není limitována kulisami, jak je běžné, ale má nad nimi prim. ____ Bunraku lze nejlépe chápat jako americký art. Coby indie film je to takový ekvivalent evropských, blízkovýchodních či jihoamerických artů, jen s tím zásadním rozdílem, že se úplně nezbavuje čitelného příběhu. Kdybychom to měli říct v odborných termínech, tak existují čtyři způsoby, jak se postavit k filmovému příběhu, řazeno od těch nejvíce používaných po ty méně atraktivní: neomezená narace (nejčastější přístup, vševědoucí vypravěč nám podává všechny důležité informace; příběh >> styl), omezená narace (jsme omezeni jen na jednu postavu, co neví ona, nevíme ani my, situace se zkrátka komplikuje; příběh > styl), parametrická narace (film sice příběh vypráví, ale nesejde na něm; příběh < styl), vyprázdněná narace (příběh zcela absentuje, klíčový je styl filmu; příběh << styl). Jenže tyhle čtyři způsoby, kterak se postavit k příběhu, jsou odvozený hlavně z té evropské či blízkovýchodní kinematografie. Naproti tomu Bunraku nějakým způsobem propojuje neomezenou naraci s vyprázdněnou narací, příběh se stylem, a tím trochu mate. Již zmiňovaný Speed Racer na to dojel u širší veřejnosti i u kritiků. Prostě Američani, i když točí stylově progresivní filmy, tak se pořád drží nějakého alespoň elementárního příběhu. Ať už je k tomu vedou důvody komerční (jinak to neprodáme), socio-kulturní (jsme národem bytostných pragmatiků) či historické (chybějící historii si suplujeme příběhy). ____ Kdykoliv se na plátně octne Harrelson, je o srandu postaráno. Ovšem jak říkával Vančura „humor není smáti se, ale lépe věděti“, pročež se nabízí vnímat Harrelsona jako demiurga, jako architekta celého příběhu (homodiegetického vypravěče, chcete-li), který si obě hlavní postavy doslova vytvořil, vystřihl, jak se v jedné scéně naznačuje, jakož i celý svět, jehož zmenšeninu ukáže v baru tomu šermíři, jenže ten samozřejmě nic nepochopí a označí celou vystřihovánku za obrázky pro děti. Pak se ale nemůže divit, že mu pořád něco uniká a že připomíná kačera Daffyho, kterého si ve slavným díle Duck Amuck z ´53 doslova kreslí ďábelský animátor Bugs Bunny. Odsud můžeme vyřešit i hádanku, proč se ten film vlastně jmenuje Bunraku? Bunraku označuje japonské loutkové divadlo, kde se na jevišti objevovali spolu s loutkami i loutkáři. Zde je tím loutkářem, respektive vypravěčem, který se přímo účastní příběhu, barman Harrelson. Pěknej ptáček! () (méně) (více)
Galerie (75)
Zajímavosti (11)
- Uvažovalo se i o natáčení v Praze, ale natáčení v Rumunsku bylo o 10 až 20 % levnější než v Praze. (Zdroj: Wikipedia.cz)
- První koncepty Bunraku začal vytvářet Guy Moshe již v roce 2006. (Terva)
- V průběhu celého filmu ani jednou nezazní jméno postavy Joshe Hartnetta. (Illuminare)
Reklama