Kamera:
Roger DeakinsHudba:
Carter BurwellHrají:
Michael Stuhlbarg, Richard Kind, Fred Melamed, Sari Lennick, Aaron Wolff, Amy Landecker, George Wyner, Katherine Borowitz, Fyvush Finkel, Simon Helberg (více)VOD (1)
Obsahy(2)
V rádiu hraje Jefferson Airplane, píše se rok 1967 a Larry Gopnik (Michael Stuhlbarg), profesor fyziky na klidné univerzitě na Středozápadu se právě dozvěděl, že ho jeho žena Judith (Sari Lennick) opouští. Zamilovala se do jednoho z jeho okázalejších známých, Sye Ablemana (Fred Melamed), který na ni působí rozhodněji než nesmělý Larry. V bytě s nimi bydlí jeho věčně nezaměstnaný bratr Arthur (Richard Kind), Larryho syn Danny (Aaron Wolff) je neustále v potížích a dcera Sarah (Jessica McManus) krade Larrymu peníze z peněženky a spoří na plastickou operaci. Anonym se ho snaží připravit o místo, jeden ze studentů ho uplácí a současně vydírá a sousedka odvedle ho mučí tím, že se opaluje nahá. Zoufalý Larry se vydá s prosbou o pomoc za třemi různými rabíny, aby mu pomohli vypořádat se s jeho problémy a stát se lepším člověkem. Seriózním mužem. (oficiální text distributora)
(více)Videa (2)
Recenze (432)
Obecně filmy bratří Coenů mám rád, vždy jsou něčím ujeté a výjimečné, čehož si obzvláště v dnešní době neustálých mainstreamových blbostí a remaků značně cením. Vyjma jedné výjimky - The Big Lebowski, mě však jejich filmy nikdy nedokázaly pohltit zcela, vždy mi něco chybí a vnímám je jako nedotažená díla. A Serious Man je seriously weird, ale ne nutně v tom špatném slova smyslu. Výborný úvod střídá rozmanitý a místy i dost zábavný střed filmu - např. úplatky ve škole + Sy Ableman. Zakončení jsem sice vstřebal a interpretoval si ho ve smyslu, že každá akce vyvolává důsledky, ale závěr bych si přál malinko jiný/delší. Každopádně chválím dobové zpracování, kameru, herecké výkony a to především těch méně známých herců. Bohužel jen (7/10) a stále čekám až mě bratři opět posadí na prdel. ()
Zavání to sice trochu neuceleností, ale přesto musím konstatovat, že takto jsem coenovský film nehltal od Big Lebowského. Je zde patrný jistý Allenovský nádech, což však souvisí nejspíš s tématikou, kterou bratři Coenové zvolili. Očekával jsem zklamání, pouhou odlehčenou komedii (film tak sám sebe v traileru prezentoval), a dostalo se mi psychologické studie jednoho muže, který se (ve filosofickém (a snad i matematickém) smyslu) cítí ve světě ztracen, místy velmi vtipně doplněnou humorem. Nicméně zcela chápu zdejší hodnocení (v současnosti 69%), neboť tento film nemůže být pro každého... ()
Přeci jen bych přirovnání našel. Barton Fink mě donutil předlouhou dobu přemýšlet a postupem času jsem odhaloval další a další tajemství tohoto veledíla. Zde je to stejné. Coenové si získali davy přístupnějšímy filmy a pak je takhle krásně kopnou do hlav. Jak může být něco tak špičkového? Shrödingerova kočka požírá vše. Tohle je FILM! A je celkem slast koukat, jak místní hodnotitelé civí a nechápou. Lehká berlička pro ty ztracené: http://vortexfilm.blogspot.com/2010/08/jak-je-to-se-serioznim-muzem.html ()
Názory na postmodernu se různí. Tam, kde pojímá Baudrillard postmoderní situaci bezmála jako konec světa, nachází Lyotard potenciální zdroj zcela nové hry, jejíž možnosti zůstávají otevřené. Tento rozdíl se stal jedním z pilířů toho, co se vzápětí – když do půtek vstoupil Jürgen Habermas – mělo stát nejznámější verzí „modernisticko-postmoderních debat“. Zatímco Habermas kritizoval všechny, včetně francouzských poststrukturalistů, kdo se staví za odluku od modernistického projektu osvícenství, neboť v době globálních krizí je třeba nalézt „společný jazyk lidstva“ a na postmoderní flirtování s relativismem nezbývá času, Lyotard varuje před totalizací vědění, společnosti i kultury; před pokušením nerespektovat pluralitní komunikaci. Příklonu Coenů k postmoderně nasvědčuje ohlášení konce snu v habermasovské pojetí rozumu a v univerzalismus matematiky, kterým se Larry doteď zaštiťoval, ale i silně spletité scénáře, které popírají možnost jakékoliv základní jistoty nebo úniku k jednoduchému, vysvětlujícímu, třebas jen náboženskému ideálu; ať už se spletitým scénářem míní síť vypravěčských komplikací (Fargo), pravděpodobností mapa vesmíru (na které pracuje bratr Laryho, strýc Arthur), osudové hody mincí (Tahle země není pro starý), camusovská absurdita (Muž, který nebyl - nahodilost pojatá jako osudová zákonitost ochromující lidskou vůli), variace na princip neurčitosti (Po přečtení spalte - vzhledem k nevypočítatelnému chování občanů je jejich měření-monitorování orgány CIA v praxi neproveditelné) či deterministický chaos (Zbytečná krutost - Abby zabije místo svého manžela úplně cizího maníka). ____ Využití známého paradoxu Schrödingerovy kočky – ani živé, ani mrtvé –, skrz níž objevila širší veřejnost nespolehlivost a relativnost vědeckého poznání, se ve filmu ozývá z vícero míst: dybbuk na začátku je mrtvý i živý; Clive tam „ty peníze buď nechal, nebo nenechal“ ap. Larry není moderní ztracená bloudící figura v klasickým světě, ale klasická racionální figura v postmoderním světě, kde přestaly platit bipolární zákony, na něž bylo dříve spoleh. Někdo Larrymu doslova vytrhl koberec zpod nohou a rozpustil jeho „já“. Svět, v němž se ocitá, splňuje všechny nezbytné předpoklady fuzzy logiky. Je to svět, kde přestala platit opozice malý/velký, černý/bílý, chytrý/hloupý, 1/0. Co zůstalo, je neprozkoumané místo mezi tím; oblast, pro níž nemáme slova – tornádo rozkládající se mezi zemí a nebem. Jazyk nám svět „předžvýkává", deformuje, strukturuje; jazyk rozděluje nediferencované kontinuum, kterým svět původně je, a vytváří tak rastr, kód, strukturu. Cosi obdobného přichází už s počátkem novověku, který pasuje idealizovaný svět na reálný a snaží se „vecpat" reálné tvary do ideálních. Dochází k matematizaci přírody a k tomu, že matematizovaná příroda začíná být považována za pravou, reálnou, zatímco na přirozenou, skutečnou přírodu je pro její nedokonalost nahlíženo jako na odvozenou. Oba světy se od sebe odtrhávají, což vede k tezi, že při poznávání světa se k věcem musíme dostávat složitě oklikou. Proto není Serious Man ani zábavný, ale není ani nezábavný. Proto může uživatel kOCOUR tvrdit, že je to buď zcela nejosobnější, nebo naopak nejméně osobní film bratrské dvojice. Protože Serious Man ohledává neznámé území mezi body rastru; krystalickou mřížku složenou z velkého počtu elementárních buněk, ke kterým se nelze přiblížit. Tam je s božím souhlasem přenesen i Satanem zakoušený Larry, na území nikoho, kde se vyjímá v celé své hrůze a kráse jako gigantická nahá oční bulva, která opustila oční důlek. „Vo to ale právě víc, vole, když se nedaří a zlomí se to, že jo. Když se daří a padá to tam, to umí každej blbec.“ Larymu je nabízeno v průběhu filmu dvojí východisko: fatalistické „Who cares?“, jinými slovy je třeba přijmout realitu, jaká je, anebo mantra táhnoucí se napříč celým dějem: „When the truth is found to be lies, and all the hope within you dies, you better find somebody to love.“ Láska jako jediná neleží v bodech rastru, taková je leda sebeláska bodu k sobě samému; na lásku je zapotřebí dvou lidí. Nákazu vidí Coeni v zaobírání se sebou samým, v odvratu od zdravého sebevědomí otevřeného objektivního života k sobectví, k sebelásce a konečně k solipsismu. Pro Coeny i pro Ježíše je solipsismu vrcholem nemocné duše. Jeho nemocí je zaujetí sebou samým, zatímco zdraví je otevřená orientace k druhému a ke světu. Láska – poslední známé útočiště hloubky v postmoderní éře povrchu – je pozitivní protiargument k pesimistickým názorům, které propracoval Jean Baudrillard. () (méně) (více)
Při znalosti libovolného množství coenovek bude po prvních pár minutách jasné, že to na nás tvůrčí bratrská dvojice zkouší zase podobně. Nešťastník v hlavní roli (tentokrát zase jednou doslova životní ztroskotanec) má smůlu doma, v práci i všude jinde a divák může jenom čekat, kam ho ta hromada nešťastných náhod a nehod zavede. Vyprávěcí um samozřejmě nechybí, ale záměrná nedořečenost a absurdnost je jenom příjemně originální. Výrazněji zapamatovatelná už bohužel ne. ()
Galerie (45)
Zajímavosti (7)
- Když Larry nahlížel do archu se známkami během konce filmu, bylo poslední jméno Mary Zophres. Zophres je kostýmní návrhářka tohoto filmu. (c.tucker)
- Je nejasné do jakého roku byl film situován; Rabín Scott má v kanceláři kalendář roku 1967, ale výběry the Columbia House zmiňované Dickem Duttonem (Santanův "Abraxas" a Creedence Clearwater Revival's "Cosmo's Factory") byly vydány v roce 1970. (c.tucker)
- Natáčení trvalo 44 dní. (Saku)
Reklama