Režie:
Nicolas Winding RefnKamera:
Morten SøborgHrají:
Mads Mikkelsen, Maarten Stevenson, Ewan Stewart, Jamie Sives, Gary Lewis, Gordon Brown, Tashi Dhondup, Garry Sweeney, Douglas Russell, Matthew Zajac (více)VOD (2)
Obsahy(1)
V dobách, kdy křesťanská víra téměř nedosahovala k hranicím Skandinávie, byl po dlouhých letech žaláře osvobozen němý muž, divoký barbar. Neznal svůj původ, ani cíl. Říkali mu One-eye. Ocitl se na lodi uprostřed neprostupných mlh severního Atlantiku, která směřovala na západ, vstříc břehům neprobádané Ameriky, snad i bájné Valhally. Po vzoru starých pohanských bohů objevuje One-eye svou pravou podstatu. (oficiální text distributora)
(více)Videa (2)
Recenze (488)
Nádherné, úžasné, fantastické... Toľko chvály môžme sypať na adresu tvorcov, ktorí po vizuálnej stránke u mňa nazbierali plný počet bodov. Ono, mať tak pred vzhliadnutím pred sebou pár fotografií z filmu, asi by som očakával, že to tromfne aj Statočné srdce. Ale nakoniec úplne spokojný bude málokto, pretože film vás už po 10-tich minútach vyvedie z nedočkavých pocitov očakávania niečoho veľkého do krutej reality, kde sa dej príliš vlečie a náš hlavný, jednooký hrdina neprehovorí počas celého filmu ani jediné slovo. Nepopieram, že to má svoje čaro, ale veľa toho nenarozprávajú ani jeho spolucestujúci, nepriatelia, či blonďavý chlapec, ktorý mu robí spoločnosť i hovorcu. Film obsahuje pár drsných a krvavých záberov, no viac ako polovicu filmu tvoria zábery plné nádherných hôr, lesov, bahnitých močiarov, ale predovšetkým tiahnucich sa tmavých mrakov na oblohe. Dej by sa dal po prestrihaní vypovedať asi v 30-tich minútach, takže film pôsobí naozaj dosť rozťahane. Keby mal hodinu, tak dám plný počet. Takto to až priveľmi pripomína rovnako vlečúci sa film T.Mallicka - Nový svet. Plytký dej, málo dialógov, nádherný vizuál a hudba. Preto je aj moje hodnotenie rovnaké. Trúfam si povedať, že pre väčšinu to bude film iba na jedno pozretie, ale keby som si mal vybrať, ktorý zo spomínaných filmov si pozriem ešte raz, tak určite Valhallu, aj kvôli M. Mikkelsenovi, ktorému to seklo. 60%. ()
Tak tohle mě naprosto minulo. Uznávám, že z výbornýho Madse Mikkelsena šel strach a to ani nemusel mluvit a některé scény jsou správně atmosféricky temné. Jenže jako celek na mě ta atmosféra nepůsobila vůbec, tempo bylo příliš pomalé a příroda byla až příliš nezajímavá, než aby mě ta kamera oslovila. I přesto ale u mě Refn zůstává velkým režisérským talentem a na Drive se nemůžu dočkat. Jenom tohle prostě není můj šálek kávy.50% ()
Je k neuvěření, jak důmyslně a zabejčile se ve Valhalla Rising pracuje se čtyřmi odlišnými typy záběrů odstupňovanými podle vzdálenosti od kamery a podle toho, do jaké míry podléhají spořádané symetrii a do jaké nespoutanému živlu chaosu. První, nejbližší záběr vlastně žádným záběrem není; zosobňuje esenci spořádanosti a přesně fungujícího mechanismu, samotnou kameru. Druhý typ záběrů, dál od kamery, je řízen jedním ze základních filmařských pravidel, pravidlem třetin. Zahrnuje polodetaily, ve kterých jsou postavy, braný od prsou či pasu nahoru, v obraze umísťovány zásadně do třetin. Představíme-li si mřížku, která rozděluje obraz vodorovně a svisle na třetiny (celkem devět obdélníků), pak aby bylo dosaženo vyvážení objektů na plátně, je vhodné je umísťovat do průsečíků mřížky. Ve Valhalla Rising je takto inscenovaných bezmála 95% polodetailů, ba co víc, postava, která pravidlo třetin poruší, zpravidla umírá. Vzhledem k antropocentrické kompozici přikládající člověku v záběru nejdůležitější místo by šlo o deviantní rámování vytvářející specifikou tenzi a pohyb, vyprazdňující třetiny obrazu tím, že odsouvá signifikantní postavy buď nepřirozeně do středu pole, nebo na jeho okraj a přenáší diváckou pozornost mimo rám. Sudé počty se v přírodě nevyskytují, proto převažují trojlístky nad čtyřlístky, proto je nám příjemnější umístění postav do třetin a na talíři uvítáme spíše pět knedlíků než čtyři/šest, jak budoucím gastronomům naperou do hlavy už v prvním semestru. Když se vyndavá knedlík z hrnce horké vody, také není možné ho chytnout uprostřed, protože by se zlomil, ale ani na úplných krajích, jelikož by se prolomil dovnitř. Je třeba ho chytit ve třetinách, ve stejných místech, kam se umísťují postavy na plátně. Nejvyšší budova světa, Burdž Dubaj ve Spojených arabských emirátech, má také půdorys trojlístku, který ji chrání před větrem (u vysokých budov není problém ve svislé tíze od vlastního zatížení, ale od vodorovného od větru). Čtyřlístkový půdorys by se volně vyskytovat nemohl. Ve třetím typu záběrů, polocelcích a celcích, začne nad plánovitě rozparcelovaným obrazem převládat pohanský chaos, postavy, často nahodile rozmístěné skupinky, postávají v krajině i vůči sobě nahodile a neuspořádaně, což je dané i tím, že u jedné či dvou postav v záběru je třeba inscenovat obezřetně a s geometrickou přesností, kdežto u pěti a více nikoliv. Figurativní umění vyklízí pole abstrakci, tečkám, čárám a flekům. Zjednodušujícím básnivým obratem by bylo možné napsat, že chaos plodí chaos a je jím zároveň sám plozen. Poslední zbytky harmonického řádu definitivně opouští čtvrtý typ záběru obnášející velké celky postav ztrácejících se v krajině a krajiny samotné, záběry nebezpečných horizontů, siluety horských hřbetů, mlhy a divochů. Území anomálií a čtyřlístků, nespoutané a drsné. Stojí za povšimnutí, že přesně opačně to funguje v Minority Report, kde daleko od kamery nacházíme precizně nedesignovaná sídliště a před ní zmatený postavy, na rozdíl od ledově klidného Mikkelsena z Valhalla Rising. Čistota a transparentnost Pre-Crimeu, policejního ústředí z Minority Report, které podobně jako microsofťácké kampusy investuje nápadné množství peněz do udržování klinicky čistého prostředí, signalizujíc tím, že nemá co skrývat, že je bez tajemství, tvoří doplněk a opak k neprobádaným končinám hustých porostů z Valhalla Rising. Za světem Valhalla Rising, pochmurným jako ústí pistole před výstřelem, stojí gnostický tvůrce, chybující bůh, který se spletl, když svět vytvářel, kdežto v Minority Report obstaral depozitář obrazů, s nimiž pracuje futuristická architektura na pomezí digitální technologie a tradičního designu, Alex McDowell - pokud vám to jméno nic neříká, prostě si představte špičkového architekta, který nedělá pro developery, ale ve filmový branži. Architektonicko-metaforický ráz policejního ústředí, které tone v průzračné modré barvě průsvitnosti a jehož rampy a prostory jsou prosty vertikálních prvků, má samozřejmě i svoji druhou tvář, protože skrývá ztrátu svobody obyvatel, k níž v éře trestu bez hříchu nutně dochází. Podobně dnes odkrývání preparovaných lidských těl na výstavě Bodies... The Exhibition zároveň banalizuje smrt a nenamontované podhledy v Národní technické knihovně v Praze odhalují rozvody a tepny budovy, ačkoliv před námi v podlaze ukrývá své tkáně a střeva, protože podlaha odkryta být z principu nemůže. () (méně) (více)
Filmová báseň z drsných obrazů severu... Pokud budete čekat epický příběh s válečnými výjevy, pak od filmu pryč. Meditační cesta končící peklem, obětí a stěží říci, zda očistcem. Čarokrásné záběry severské krajiny, mlhy, mraky, zahalené slunce, vřesoviště a přesně zvolená hudba ( Peter Peter, Peter Kyed), která se z temné psychadelie rozezní v závěru kytarami. Vybavila se mi 60.léta, Vláčil, Juráček, Němec, ale i Tarkovskij, ruské válečné filmy nebo P.Greneeway. Dlouhé záběry, zamyšlené postavy, šedohnědé ladění občas protkané stříkancem rudé....A když se konečně objeví slunce, není jisté, zda jde opravdu o Svatou zemi. Jsem rád, že vedle množství akčních a prvoplánově masakrálních filmů vznikne občas i takovýto, k přemýšlení... ()
„Ti stoupenci bílého Krista. Odpadlíci. Velmi zcestovalý muž mi jednou vyprávěl, že pojídají svého boha. Jedí jeho maso, pijí jeho krev. Ohavnost. Nenávidí nás. Chtějí naši smrt. Modlete se k bohům, aby nás ochránili. Máme mnoho bohů. Oni mají jediného.“ Od filmu jsem příliš nečekal. Na druhou stranu režisér Nicolas Winding Refn mě do tohoto snímku téměř žádným filmem nezklamal. Tentokrát to však neklaplo. Především jsem se hrubě přepočítal v otázce žánru. Zdejší databáze se výjimečně shodla i s IMDB na „akčním“ a „dobrodružném“, ale těch pár soubojů, kterých by člověk napočítal sotva na prstech jedné ruky, rozhodně film nedělá. Barbar staví na „cool“ vizuálu, výrazné hudbě a dosti pochmurné atmosféře. Jenže zároveň i na velmi pomalém tempu, hypnotické kameře a minimu mluveného slova. Tohle všechno dělá ze „světového“ dílka (kvůli castingu i angličtině film zjevně cílí na zahraniční, nikoli dánské publikum) pro část diváků těžko skousnutelnou podívanou, navíc s mnoha nezodpovězenými otázkami. Dávám slabší průměr. ()
Reklama