Režie:
Roland EmmerichScénář:
Dean DevlinKamera:
Karl Walter LindenlaubHudba:
Christopher FrankeHrají:
Jean-Claude Van Damme, Dolph Lundgren, Ally Walker, Ed O'Ross, Leon Rippy, Ralf Moeller, Gene Davis, Drew Snyder, Jerry Orbach, Tommy 'Tiny' Lister (více)Obsahy(2)
Luc Devreux a Andrew Scott jsou členové speciální vojenské jednotky „Univerzálních vojáků". Jako součásti přísně tajného vládního projektu, jehož cílem je stvoření dokonalého vojáka s neuvěřitelnou mrštností a mimořádnou silou, necítí bolest, nemají emoce, ani si nepamatují nic z dob, kdy byli normálními lidmi. Jsou těmi nejdokonalejšími bojovými stroji, dokud se nestane něco děsivého. Oběma se začnou vracet vzpomínky a vymknou se kontrole svých vojenských stvořitelů. (Bontonfilm)
(více)Videa (1)
Recenze (476)
To lepší z JCVD a DL, přesto na mě Emmerichova akční pohádka působí jako až příliš točená na efekt. Mrtví vojáci udržovaní v provozuschopném stavu neustálým podchlazováním a vymýváním mozku fungují lehce originálně do té doby, kdy na jednoho strojově přesného jedince zabrnkají emoce a vzpomínky. Nastává tak čas pro klasický a ničím překvapující kousek, kdy prchá (s „krásnou“ ženou samozřejmě) před přesilou, vše efektně vybuchuje, řinčí a krvácí a ještě zbude čas na lehkou romantiku. Když sci-fi s Van Dammem, raději sáhnu po ultra béčku Cyborg. Scénář bez důvtipu bych ještě chápal, ale Emmerich tu působí utahaně, klame diváka, který je v očekávání, nakonec ale neumí překvapit. Tři hvězdy ano, nějaké nadšení z béčkové akční podívané nikoliv!! ()
"Teď si něco povíme o služební podřízenosti. Vojíne! Když řeknu: Vyskoč!, řekneš: Jak vysoko? Rozumíš?" Souboje JCVD s Dolphem mě vždycky bavily a role oživlých "robotů" považuju za velmi vhodné vzhledem k tomu, že jejich herecký talent je dobře ukrytý pod jejich svalovou hmotou. Navíc mě pobavilo házení vojáků do mrazáku v supermarketu, hledání něčeho tvrdého na Lucově těle i Lucova snaha v poklidu se najíst. A nyní mne omluvte, neboť se jdeme s novinářkou Veronicou vzájemně prohledat, protože mám podezření, že "něco tvrdého" by se přitom našlo. ()
Film je sice řadu nechtěně vtipných scén či řadu nelogičnostích, ale jako akční oddychovka je to docela good. Dobrý je i Van Damme, který to jako vždy ze začátku schytává a nakonec se vzchopí a nakope padouchovi prdel. A Lundgren, ten obrovskej Švéd mi přišel ještě lepší, chvíli mi připadal i jako Marlon Brando z Apokalypsy. ()
Suboja titanov, ktory nam tak dlho odopierali v A lige (Arnie vs. Sly) sme sa v 1992. roku dockali aspoň v B lige (Van Damme vs. Lundgren) a rozhodne stal za to. Do velkej miery za to môze cerstvy nemecky dovoz Roland Emmerich, ktory tu odviedol spickovu robotu ako skoro vzdy. Ak k tomu este pridame zaujimavu zapletku so sci-fi prvkami, tak tu mame vo Van Dammeovej filmografii malo vidanu kombinaciu kvalitneho pribehu a spickovej akcie. Akcia je rôznoroda. Mame tu skvele prestrelky a konecne aj nejaku poriadnu nahanacku. Akurat je tu mensi dôraz na bitky. Co mi vôbec nevadi. Jednu väcsiu bitku tu Van Damme má a okrem nej tu je uz len finale, ktore je natocene americkym krcmovo wrestlerkym stylom s dôrazom viac na tvrde udery ako nejake akrobaticke poskakovanie, takze priaznivci MA filmov budu trochu sklamani, ale mne to nevadi. K tomuto filmu sedia viac drsnejsie bitky, ktore sa drzia pri zemi. Najdôlezitejsie je, ze finalna bitka je natocena rovnako spickovo ako zvysok klasickej akcie. Podme k postavam. Lundgren tu stvarnil doslova ikonickeho zaporaka, ktory tromfne aj jeho legendarneho Ivana Draga. Trosku upozadene pôsobi Van Damme, ktory sa cely film snazi predviest seriozny vykon skoro jak Hoffman v Rain Manovi. V ramci filmu to je OK, ale v inych filmoch ma bavil viac. Liniu s nim preto do velkej miery zachranuje roztomila a vtipna Ally Walker. Z ostatnych hercov za zmienku stoji uz len drsniak Ed O'Ross a potom kopa povedomych svalovcov, ktory sa tu mihnu v ulohach dalsich Univerzalnych vojakov. Skoda, ze nedostali trochu väcsi priestor. Ale nevadi. Napriek tomu to je stale spickovy film, ktory nam 18 rokov pred Expendables ponukol koncept v ktorom sa stretnu svalnate hviezdy akcnych filmov. A v tej dobe dokonca este vo vrcholnej forme. 8/10. ()
Galerie (73)
Zajímavosti (29)
- Jako režisér druhého štábu a koordinátor kaskadérů na filmu pracoval Vic Armstrong. Jeho bratr Andy Armstrong s ním pracoval jako kaskadér. V týmu byli i Billy D. Lucas a Peter Malota. (Rominator)
- Šlo o poslední film, jehož zvuk byl zaznamenán v systému CDS. V roce uvedení snímku (1992) byl vynalezen DTS, který jej nahradil. (KucC)
- V původní verzi byla linka s teroristy na přehradě falešná. V této verzi nemělo jít o teroristy, ale o najaté žoldáky, které následně univerzální vojáci zabijí, spolu se všemi svědky. Vše mělo sloužit k ospravedlnění programu Univerzální voják. Ve výsledném filmu nakonec byla ponechána verze s teroristy. (DEXTER099)
V tomhle filmu je všechno - Hitchcock, Fincher, Umberto Eco, Proust i Čaroděj ze země Oz. ____ Univerzální voják staví hodně na paralelách – ať už na paralelách mezi událostmi odehrávajícími se v minulosti a současnosti, tak na paralelách mezi oběma unifikovanými vojáky, Lundgrenem a Van Dammem. Univerzální voják tím hodně připomíná osnovu Hitchcockova thrilleru Ani stín podezření o neteři a strýčkovi se stejným jménem Charlie, kteří spolu velmi sympatizují, ovšem jen do té doby, než se ukáže, jak jsou rozdílní, poněvadž strýček je uprchlým vrahem. Totéž probíhá zde, (-spoiler-) kde jsou oba vojáci příslušníci téhož protiteroristického komanda, ovšem s každou další minutou filmu se rozcházejí, až se rozejdou úplné, jak trefně stvrdí závěr, kde Lundgren prohodí „You're dead, soldier.“, na což Van Damme zareaguje: „No... I'm alive.“ a zabije Lundgrena podobně jako neteř svého strýce. Další unikátní paralelu vytváří Univerzální voják mezi začátkem ve Vietnamu a koncem na farmě, který Vietnam dosti věrně imituje (deštěm, blátem, opakováním motivu se zajatci, granátem ap.). Máme tu vlastně klasické schéma ABA, jinak řečeno noční Vietnam-prosluněná Nevada-noční Vietnam, což je schéma obdobné tomu ze snímku Čaroděj ze země Oz, kde máme totéž: ponurý Kansas-snová země Oz-ponurý Kansas. Ještě by se snad dalo dodat, že poslední Dorotčina věta zní „Nejhezčí místo je domov.“, po němž se po celý film pídí i Van Damme. ____ Velmi zajímavým způsobem rozvíjí Univerzální voják i téma monstra, které se obrátí proti svým pánům, jinak řečeno univerzálních vojáků, které se vzepřou velitelům. Jednak tím film odkazuje k vyzbrojování různých Saddámů Husajnů nebo třeba božích bojovníků z Al-Káidy proti ateistické říši zla v Sovětském svazu, které pomáhali v 80. letech v Afghánistánu Američané vytvořit, ti se však obrátili na začátku 90. let proti nim podobně jako zdejší dva univerzální vojáci. Za druhé a hlavně tím film velmi zajímavým způsobem tematizuje hry s nenulovým součtem (slavné „vězňovo dilema" – vyhrát mohou oba, oba mohou ale i ztratit) a hry s nulovým součtem (šachy, poker – vyhraje buď jeden, nebo druhej). Konkrétně ve scéně rozhovoru mezi vojenským velitelem celé akce, plukovníkem Perrym, a doktorem Woodwardem nastane toto: doktor tvrdí, že „Tohle s těmi univerzálními vojáky nemůžeme utajit, mámě přece nějaké morální zásady, tohle musí na veřejnost. Nemyslím si, že bych tady měl zůstávat.“, což plukovník razantně odmítne s tím: „Myslel jsem, že jsi chytřejší, Woodwarde. Celý tenhle zatracený program je nelegální. To sis opravdu myslel, že by nám ti troubové v Pentagonu povolili regeneraci mrtvých vojáků, amerických vojáků? Jestli se tohle provalí, všichni jdeme do lochu. Řekl jsem to jasně?“ Plukovník zkrátka zastává hru s nenulovým součtem, čili nutnost kooperace, neboť když se loď potopí, dem ke dnu všichni, kdežto lapiduch trvá na nulovém součtu, zřejmě v domnění, že by po vyzrazení celé operace šel sedět vojenský team a on by byl volný, v čemž se samozřejmě mílí. A je celkem logické, že film dává za pravdu plukovníkovi, nakonec tohle je vojenský film, zde nejsme u Dr. House. ____ Univerzální voják je hlavně ale filmem o vzpomínkách, paměti a rozpomínání se. O ztraceném času. Také to neustále tematizuje – při hledání dezertéra osvěžuje Lundgren paměť pobudům u baru, novinářka zapomíná kouřit v kontrastu s rozpomínajícím se Van Dammem, lapiduchové vyplachují vojákům mozky, neustále se flashbackuje do Vietnamu atd. Nejklíčovější jsou ovšem oba hrdinové, Van Damme a Lundgren, kteří nápadně připomínají hlavní postavy z Ecových románů Tajemný plamen královny Loany a Pražský hřbitov. Van Damme odpovídá antikváři Yambovi z prvně jmenovaného románu, který přišel v důsledku mozkové mrtvice o tzv. autobiografickou paměť (vlastní život) a zůstala mu pouze paměť veřejná (encyklopedické údaje). Yambo věnuje nesmírně úsilí tomu, aby se z hloubi své amnézie dobral pravdy o vlastním životě a nakonec se mu to podobně jako Van Dammovi podaří. To záporák Lundgren, podobný padouchovi Simoninimu z Pražského hřbitova, podniká stejný pokus, avšak pravdou jeho života je jen systematicky budovaná lež – u Simoniniho všemožná falza a fiktivní konspirace, u Lundgrena neustálý boj proti rebelům a zrádcům. Zajímavé je také to, že Van Dammovi, kterému se dveře autobiografické paměti nakonec otevřou, se tyto dveře neotevřely na základě rozumu, nýbrž intuice a konkrétních událostí (třeba rukojmích v přehradě připomínajících Vietnamce), což nám připomíná repliku Prousta: „Snažit se přivolat minulost rozumem je marná námaha. Minulost je skryta mimo jeho moc a dosah v nějakém hmotném předmětu (v emoci, kterou v nás tento hmotný předmět vyvolává), o němž nemáme tušení. Záleží na náhodě, jestli se s tím předmětem, ještě než zemřeme, setkáme, či ne.“ Van Dammovi se to podařilo. Tyhle sestupy obou hrdinů do hlubin minulosti a jejich mysli odráží film i pojetím akčních scén, jelikož dvě z nich mají vertikální povahu – slaňování vojáků po přehradě a pád tahače ze skály dolů. Obě tyto scény jsou zajímavé i tím, jak nápadně se podobají – obě začínají horizontálně (přesun vojáků ve vodě k přehradě; honička tahače s autobusem), následuje vertikála (slaňování; pád kamionu ze skály) a opět horizontála (záchrana rukojmích uvnitř přehrady; únik Lundgrena z tahače). Opakuje se nám tím v prvním odstavci již zmíněné schéma ABA, jehož se film drží. ____ Univerzální voják zároveň ukazuje, v čem a proč selhaly Expendables. Když si oba filmy srovnám, tak Univerzální voják staví na vážným rámci (Vietnam, tajné vojenské operace za zády Pentagonu), do něhož umisťuje drobné vtípky (hláškující Lundgren, hledání neobvyklého a „tvrdého“ předmětu na Van Dammově těle), zatímco Expendables umísťují do zábavného půdorysu uvědomělých odkazů a postmoderních citací občasné seriozní scény a výstupy. Takhle to ale bohužel nikdy nefunguje, ostatně Fincher na otázky novinářů, jestli by si nechtěl někdy zkusit něco lehčího po všech těch temných thrillerech, odpovídá, že nechtěl, protože všechny jeho filmy jsou vlastně komedie, samozřejmě velmi černé. Velkým problémem Expendables byla i tuctová a nevýrazná burácející hudba Tylera dobrá tak maximálně na plašení ptáků. Hudba je ovšem u akčních filmů velmi důležitá. Když si vezmu pět svých nejoblíbenějších akčnáků z 90tek (Matrix, T2, Skála, Přepadení v Pacifiku, Univerzální voják) a z minulý dekády (Reloaded, TDK, Společenstvo Prstenu, druhý Bourne, druzí Piráti) a zamyslím se nad tím, co mají společného, zjišťuji, že to je geniální hudba. Bez geniální hudby dobrý akční film vzniknout nemůže. Christopher Franke tu odvedl hlavně během akce výtečnou orchestrální práci, která mi připomíná OST ke hře Jagged Alliance 2. Musím zmínit alespoň ty tympány během akce na přehradě dávající úvodu úžasný temný rytmus. Ta hudba, ani vehementní ani minimalistická, je vlastně přesná jako film, které je soudružný, ucelený, ve formálních vztazích nejsou žádné nesrovnalosti, žádný prvek není nadbytečný. Univerzální voják není ani dekadentně anarchistický jako Pyunův Cyborg nebo postmoderně laděný jako JVCD, nýbrž velmi precizně natočený a uměřený film, v němž nic neschází ani nepřebývá. Tyhle precizní filmy mě coby idealistu, přiznávám, vždycky fascinovaly a fascinují. Závěrem asi tolik, že i když jsem si vědom přehlíživosti a kritických soudů na účet Univerzálního vojáka, pokládám film za velevydařené dílo, přičemž největší zásluhu na tom má pochopitelně Emmerich. Kdybych byl režisér, nechtěl bych točit ani drahý blockbustery, ani ambiciozní festivalové kousky, nýbrž díla jako je toto. () (méně) (více)