VOD (2)
Obsahy(2)
Film se silným tématem o milostném vztahu mezi dvěma mladými ženami natočil tunisko-francouzský režisér Abdellatif Kechiche a hlavní role ztvárnily mladé herečky Adele Exarchopoulosová a Léa Seydouxová. (oficiální text distributora)
Videa (3)
Recenze (483)
Adéle několikrát zmiňuje, že nechce, aby cizí lidé viděli do jejího nitra, nechce zveřejnit své deníkové zápisky ani ukazovat ostatním na obdiv svůj vlastní životní příběh. Přesto se její postava před divákem zcela obnaží a odloží veškeré zábrany. Režisér Kechiche na poli tří hodinového celovečerního filmu nerozehrává jen neobyčejně obyčejný příběh jedné dívky, on dává možnost divákovi okusit skutečnost. Z hlediska stírání rozdílu mezi realitou a filmem se jedná o cosi zcela nového a přelomového. Až do této chvíle byl totiž zprostředkovatelem co nejvyšší míry autentičnosti tzv. dokumentaristický styl, který však stále ukazoval realitu reprodukovanou formou televizní obrazovky, případně zůstávaly kvůli spoustě zábran někde v půlce cesty. Tolik diskutované prostříhání by v konečném důsledku snímku pouze ublížilo. Odstranění explicitních scén by jen kladlo zábrany a ze Života Adéle by se stal jen Film o Adéle. V konečném důsledku jsou právě ony vyvrcholením ukazování všech těch tekoucích hlenů, mastných pokožek a pomlaskávání při jedení špaget. To všechno spolu jsou prvky, které bez diskuze patří k Adélinu životnímu příběhu, a nelze je jen tak odstřihnout. ()
Zajímavý film. Dlouho jsem měl pocit, že se v něm moc neděje, táhne se, hlavní postava Adèle (nikoliv ale zpěvačka!) randí jednou s klukem, jindy s holkou, má každou chvíli sex, povídá si buď o sexu nebo o filozofii a mě to jaksi míjí. I přes pár skvělých scén typu pouličního protestu mi trvalo skoro hodinu, než jsem se do filmu dostal. Romantická konverzace obou dívek na louce mě náhle oslovila svou úpřimnou civilností... ač ty následné dlouhé scény lesbického sexu na hraně porna jsou vážně mazec. U té nejdelší (co trvá snad 8 minut) jsem se až styděl, do role jakého úchylného pozorovatele mě to ten režisér coby diváka pasuje. A když brzy po ní snad nejzajímavější scénu prvního rodinného setkání a povídání si o učitelství vystřídá střih na další tvrdou porno š*kačku obou holek, myslel jsem, že už si z nás režisér zcela tropí srandu. Přesto mě postupně ten snímek dostal a poslední hodina s pohnutým vývojem vztahu a zároveň plněním si vytoužené učitelské profese v životě hlavní hrdinky mě už naplno bavila. Byť se to zpočátku nezdálo, Život Adèle ukrývá v sobě nakonec celkem epický příběh, v němž lze díky posunům v profesi, změnám účesů i náznakům v dialozích vnímat i četné posuny v čase. Během silných emocí u opětovného setkání v baru jsem musel uznat, že ani ty sexuální scény nebyly tak samoúčelné, coby jedna ze součástí intimního ponoru do vztahu ústředních postav. Ze začátku bych dlouho víc než 2* nedal, ale poté, co jsem se s hlavní hrdinkou úspěšně proloudal, prošel letargií a prokousal se i menším pornem, měl jsem pocit ve finále nesmírně zajímavého i dost silného filmu. [75%] ()
Film, který má víc close-up záběrů, než Bídníci a přesto v něm všechny emoce fungují na jedničku. Abdellatif Kechiche filmem La vie d'Adèle předběhl, co do odvážnosti některých scén, Trierovu Nymf()manku, ale o to zas tak nejde. V těch 170 minutách je úplně všechno, a když potkáte někoho, kdo bude tvrdit, že je tam minimálně hodina zbytečných záběrů, tak mu nevěřte. ()
Jednou z největších devíz tohoto filmu je, jak se mu daří předstírat iluzi skutečnosti. Není to jenom proto, že se tu až na opravdové výjimky stříhá jen mezi detaily (takže imerzi opravdu nenarušuje téměř nic), ale taky kvůli nekonvenční dramatické výstavbě filmu. Velmi mnoho scén (zdaleka ne jen ty sexuální) trvá déle, než je běžně zvykem; jejich cílem není úspornost řízená dávkováním podstatných informací, ale co nejkomplexnější představení postojů, nálad a situací. Téměř tři hodiny dlouhý snímek tím pádem skutečně dosahuje zdání plynutí reálného života, v němž různé fáze nejsou pouhými sledy pečlivě choreografovaných záběrů, ale dlouhými obdobími, v nichž ještě doznívají ta předchozí a ozývají se v nich nadějné hlasy těch budoucích. Kechiche tak pro mě téměř redefinuje pojem "verismus", alespoň co se týče filmu. Dál by se samozřejmě dalo mluvit o tom, proč je Život Adele důležitý z hlediska zobrazování ženy na plátně a co o tomto problému říká z hlediska dějin umění, ale to snad jindy, až opadne prvotní nadšení. ()
Galerie (61)
Zajímavosti (25)
- Abdellatif Kechiche je znám svou precizností a perfekcionismem, a tak se některé scény točily až stokrát. (Terva)
- Citovaný román La Vie de Marianne je nedokončenou prací Pierra Carlet de Chamblain de Marivaux z let 1731-1742. (NinadeL)
- Natočenie najdlhšej, osemminútovej sex scény trvalo až 10 dní. (megajalec)
Klíčové slovo je tu časovost. Tři hodiny, a nespustíte oči z plátna, ale nebudete se většinou cítit příjemně, jen fascinovaně, a privilegovaně, že smíte cítit, jak noblesně a nenápadně snímek dokáže navodit až fyzické stavy (divákovi!), kdy je nám vnímání času nejvíce nepříjemné - jak v řádu vteřin, tak i celých let a desetiletí. *** Prožívání bolestivě natahovaného času (v poměru 1:1 budete místy opravdu počítat vteřiny, minuty, a ošívat se, z vlastní zkušenosti), drtivou většinou ve chvílích, kdy si postavy neuvědomují svoji trapnost, a divákovi-voyeurovi je trapno za ně, za to, že se dívá, jak hloupě vypadají (když spí s křivou, odulou, zarudlou tváří, když srkají špagety a mluví s plnou pusou v domácnosti, kde mezi sebou členové přestali dbát na kulturu) a, jak se nevhodně snaží, jak beznadějně usilují o něco, co jim nemůže přinést uspokojení (určitý vztah, určitá práce, pozice mezi umělci etc.) - o imaginární vybalancovanost mezi tím udržet si tvář a zároveň neudusit tu doutnající jiskérku vlastní osobnosti, živé touhy, zájmu, originality, při naprosté nechuti či neschopnosti si důsledně porozumět - o kompromis, kterého v životě právě nelze dosáhnout, poněvadž už první krok k němu je rezignací a pádem po příkré skluzavce do kontejneru s ostatními zaprodanými a zapomenutými dušemi, smířenými konzumenty, kteří vzdali svůj potenciál a za snesitelných podmínek čekají na konec... A čas na pozadí pořád odbíjí, nehlasně tiká, plyne, zatímco postavy se v sobě osudově a povrchně pletou a míjejí, a zatímco se na sobě navzájem snaží o to surověji a zoufaleji v námluvách, rozmíškách, bojích, milostných pokusech a společenských tenatech vydobýt své vlastní, ale názory druhých už k nerozeznání pokřivené sny a představy, a ono to nejde, nejde, nejde... a vy jste přítomni, každou vteřinou, a mimo jiné i znovuprožíváte vlastní osahávání světa, omyly, vlastní stud, boje i prohřešky, špatně upínané touhy a (ne)smiřování se se stavem věcí... a kamera nic neodpouští... každý fald, špek, zkřivená tvář, nevkusné oblečení, hloupá poznámka, plná ústa, trapno, trapno, a z filmu dojemné mrazení - protože jste zároveň, třeba i nechápavě, blažení, že to smíte cítit, že se smíte dívat, že se vás to dotýká... a zatímco oni všední, korumpují se, vy o ně krásníte svou citlivou, živou zpřítomnělostí, jihnete vděčností, že i jen dívat se, zblízka vidět a chápat, je krásné.... a tak oni svou trapností činí vás vědomými krásy, dodávají vám vědomí vlastní živosti, a možná ještě i životnosti... Jejich ještě pubertální nerozvážnost, od počátku už nasáklá citovým kalkulem a společenskou korupcí, a odsouzená k zoufání (ještě nikdy jsem neviděla na plátně tak zoufalé milování, když se po sobě ty dvě vrhají a chtějí se přesvědčit, že se chtějí, a lapají se a nutí do vášně, a potlačují cizost a rozpaky, protože ony se musejí osudově milovat, jinak co by byl život za bídnou bažinu, nepřehledný a jalový citový močál... a pár let jim to pak vydrží, ten omyl, ta past, do které se spolu vehnaly... )... *** A na druhou stranu - dějinnost. Ani se nenadějeme (ono opravdu, za dvě tři hodinky, kdo by se nadál), a to milostné pubertální klání těch trapných a zároveň dojemně krásných (co už je přece život, než krása nových a nových omylů na cestě za chimérou) pokusů s někým být a někým být se překlopí do hořké bilance, co všechno se z koho po letech nestalo... *** Adele je citlivě a rafinovaně vymodelovaná postava: je to průměrně ošklivá, průměrně sympatická, ne moc bystrá dívka bez obzorů, ale když už se na ni díváte, když už vám ji okolnosti postavily do života, není těžké si ji soucitně oblíbit, oblíbit si tu její psí oddanost, nešikovnost, tupost a o to větší ochotu, poctivost a pomalu rostoucí, leč o to důkladnější a nevykořenitelnější náklonnost vůči relativně nadanějším - Adele je na rozdíl od ostatních postav jediná k sobě poctivá (ale ne dost inteligentní, aby se chápala, natož aby se chápala v kontextu druhých), a když na konci snímku bilance ukáže, co se stalo se všemi těmi budoucími génii a umělci, ona odchází ze scény stejně jako na začátku filmu - nevkusně oblečená, obtloustlá, nepříliš přemýšlející, a sama, zmatená, pomýlená ve svých citech a upínáních, ale jediná nezaprodaná, jediná si neomlouvá žádný kompromis, nevzdává se své bolesti z nešťastné lásky, když už se jí nedovede zbavit - jenže právě, možná na to prostě jen není dost chytrá. To je další silný moment filmu, nikdo z něj nevychází černobíle, cítíte, že nejlepší životní čas právě minul v přípravách a pomýlenostech, a místo tušené velkoleposti přišla jen nutnost se nějak zajistit, a kdo to nedokáže, zůstane trčet jako v poli orvaný strom. *** Jak se ošklivé káčátko i přes polibek prince(zny) proměnilo v hloupou husičku a nekonformní princezna v úplně obyčejnou mamku v sice lesbické a umělecko-filosofické, ale jinak úplně obyčejné a trapné domácnosti. Sny? Pára nad hrncem, kterou rozptýlí čas... *** () (méně) (více)