Režie:
John PogueKamera:
Mátyás ErdélyHudba:
Lucas VidalHrají:
Jared Harris, Sam Claflin, Olivia Cooke, Max Pirkis, Erin Richards, Eileen Nicholas, Richard Cunningham, Rory Fleck Byrne, Laurie Calvert, Aldo Maland (více)VOD (1)
Obsahy(3)
Profesor Coupland provádí společně s týmem studentů na odlehlé usedlosti experiment na Jane Harperové, mladé dívce skrývající nevyřčená tajemství. Odhalené temné síly jsou pro všechny zúčastněné ještě děsivější, než si kdokoli myslel. Jane Harperová je hluboce problémová dívka posedlá všepohlcující temnotou. Profesor Joseph Coupland má nezvyklý plán, jak ji zničující temnoty zbavit. Pár vyvolených studentů pozve na svou odlehlou usedlost za Londýnem, kde navrhne, aby se společně pokusili Janinu negativní energii vyvolat. Studentům se to podaří, ovšem to, co následuje, je čisté šílenství - horor tak děsivý a silný, že možná pohltí každého z nich, aniž by si kdokoli uvědomil, že se do odvážného plánu neměli vůbec pouštět. (HBO Europe)
(více)Videa (9)
Recenze (68)
Z vnějšího pohledu je Tichý experiment krásné retro. Výprava, styl kamery a filtr, ošuntělé lokace, dokonce i kostýmy, líčení a typy herců vypadají přesně jako z roku 1974, za to body nahoru. Uvnitř je to bohužel naprosto tradiční moderní duchařina, kde tým vědců zkoumá posedlou dívku, reálně naprosto nic nedělají a vše neodvratně směřuje k pár ohraným nadpřirozeným kouskům ve finále a špatnému konci. Je to nuda podpořená mizernými postavami, otravným found footage a ještě naprosto nedobovým chováním kde každý chce někoho šukat, ideálně někoho jiného, než zrovna šuká. Stálo by to za prd v roce 1974 a stojí za prd i dnes, navíc v té době ještě Hammer točil trošku lepší filmy, i když taky mlel z posledního. ()
The Quite Boring Ones. Po (miernom) nadšení z Flanaganovho Oculus som sa netrpezlivo pustil do ďalšieho hororového prírastku, ktorý tento rok okupoval americké kiná a úprimne radšej som to ani nemal robiť. Legendárne štúdio Hammer síce v minulom storočí priviedlo na filmový svet niekoľko kultových monštier ako Frankenstein, Dracula, Mummy a mnoho ďalších a dlhý čas patrilo medzi hororovú špičku, ale časy sa menia a jeho znovuzrodenie v novom miléniu je len chabý výkrikom za zašlou slávou. Kultové postavenie sa totiž nedá obhajovať s priemernou Ženou v Čiernom, priemerným remakom Let Me In, podpriemerným The Resident a už vôbec nie s odpadovým The Quiet Ones. Ale čo čakať, keď na režisérskej stoličke sedí John Pogue, ktorý svojho času natočil len nudné pokračovanie Quarantine 2: Terminal (zbytočný americký remake španielskeho REC s ešte zbytočnejším a navyše oveľa lacnejším pokračovaním) a napísal také otrasné kúsky ako Rollerball alebo Ghost Ship. The Quiet Ones síce vsádza na slušnú retro štylizáciu a sympatických hercov (Sam Claflin z Hunger Games a Olivia Cooke zo seriálu Bates Motel series), ale čo z toho, keď akákoľvek snaha o budovanie atmosféry, nebodaj strachu absolútne nefunguje. Ľakačky sú lacno a bez akéhokoľvek nápadu nasadené do každej piatej minúty filmu a dobové found footage zábery sú vyslovene zbytočné, bez opodstatnenia a až iritujúce. Predvídateľný, tisíc krát omieľaný príbeh by som nemal najmenší problém odpustiť keby ten horor po akejkoľvek stránke fungoval, ale aj napriek tomu, že sa snaží, aby sa v ňom po celý čas niečo dialo, tak neuveriteľne nudí od prvej minúty. Nijako negraduje, nijako nezintenzívňuje tempo, nič. Len monotónne plynie od úplného začiatku po samotný koniec. Skutočne, takto nezáživne podaný horor som nevidel už dlhé roky. Mal som problém udržať oči nepretržite otvorené po dobu 10 minút (a to spánok považujem len za nutné zlo, ktoré musí človek absolvovať, aby mohol normálne fungovať aj na druhý deň), v závere ma to celé už neopísateľne otravovalo. A to radšej ani nespomínam dementné postavy, ktoré aj po čo im slečna vypľuje z úst akési „chápadlo“ (pardon, „ektoplazmu“) vážne diskutujú o tom, že by sa mohlo jednať o podvod. Tu nie je doslovne o čo stáť. Pri Quarantine 2 som vinu hádzal na vynútené pokračovanie, ktoré nemalo žiadne ambície, takže prečo by sa mal pri ňom režisér snažiť. On sa však akokoľvek nesnaží ani teraz a po tomto „zážitku“ sa ho nebojím vyhlásiť za najhoršieho súčasného hororového režiséra. To už aj pri Uwe Bollovi sa dá aspoň zasmiať nad jeho hlúposťou a amatérizmom. Pogue tak akurát unudí na smrť. Tento krát ten totálny prepad v amerických kinách prajem tvorcom z celého srdca, lebo pokiaľ si niekto toto dovolí so všetkou serióznosťou naservírovať platiacim divákom, tak si nič iné nezaslúži. Štúdio Hammer nech svoje brány radšej znova zatvorí. CELKOVO: 0,5* (1/10) ()
Klasickej problém slabejch hororů se nevyhnul ani tomuhle dílku. Tvůrci nadhodí téma, OK. Udělají atmosféru, OK. Film pozvolna začne být zajímavý a pak lup, zhruba v půlce už scénárista neví, co s tím a plácá se od jedné blbosti k další až do finále, které je obvykle úplně nejblbější. Celé to má 93 minut, ale subjektivně mi to přišlo o dost delší. ()
Tenhle horor začíná celkem slibně. Pak plyne a plyne a vy si uvědomujete, že už tam ale vůbec nic slibného není a že se všechna očekávání rozmělnila v něčem, co je až nepříjemně kostnaté. Ten film se chce tvářit jako překvapivý, jako jiný, ale ve skutečnosti v sobě nemá nic zajímavého, jen tu přetvářku směrem k divákovi. ()
Tak tohle nevyšlo. Trailer mě hodně navnadil, ale opět se ukázalo, jak i ten nejpodřadnější horor se může ve dvou minutách jevit jako děsivá duchařina. Prostě klasický recept na chtěný úspěch: vezměte z ukázek ty nejlepší scény a obalte je do nudného těsta bez chuti a aroma. Trochu mi to připomíná ty buchty ze supermarketů. Vysoké a nadmuté, po jejím nakousnutí však suché, plné vzduchu a s dvoumilimetrovou vrstvou tvarohu. Doufám teda, že příští setkání se vzkříšeným studiem Hammer bude u něčeho vypečenějšího. Třeba u dvojky Woman in Black. ()
Galerie (57)
Zajímavosti (6)
- Film volně vychází z „Philipova experimentu“, parapsychologického pokusu provedeného v roce 1972 v Torontu v Ontariu, jehož cílem bylo zjistit, zda subjekty mohou komunikovat s fiktivními duchy prostřednictvím očekávání lidské vůle. (Johnny.ARN)
- Scénu s Kirlianovým fotografickým experimentem, viděnou objektivem Brianovy (Sam Claflin) 16mm kamery, natočil sám herec Sam Claflin, nikoli však kamerou, kterou používá jeho postava, ale současnou profesionální kamerou Alexa kameramana Mátyáse Erdélyho. Režisér John Pogue se domníval, že to pomůže dosáhnout syrového vzhledu found footage. (Johnny.ARN)
- Film se natáčel v Oxfordu ve Velké Británii. (rafix)
Reklama