Hudba:
Frederik Van de MoortelObsahy(1)
Propagandistický film ukazuje Severní Koreu jako zemi, kde pracující třída dosáhne naplnění svých snů, a vyhýbá se jakémukoli zobrazení současné reality. Hornice Kim se touží stát akrobatkou a její strastiplná cesta vede jasně k cíli. Podobně i evropští producenti zřejmě toužili proniknout do uzavřeného severokorejského filmového průmyslu jako první, a vytvořili proto ve spolupráci s místním štábem pohádkový příběh plný barev a úsměvů. To, co severokorejskému divákovi přináší únik od skutečnosti, může nám Evropanům připomenout, jak manipulativní film dokáže být. (Febiofest)
(více)Videa (1)
Recenze (15)
Zkouknul jsem ten film pro zábavu a taky že jsem se bavil. Občas u nechtěných vtipů ("Náš vůdce chce z našeho cirkusu udělat nejlepší cirkus na světě"), občas u chtěných (soutěž v míchání betonu). Jasně že to je naivní, pohádkové a od začátku předvídatelné, ale zanechalo to ve mě dojem feel-good filmu, jemuž navíc přidává na zajímavosti exotické prostředí, v němž se odehrává. Nicméně chápu, že kdo to bral vážně a oddával se při tom hlubokým úvahám o severokorejském režimu, to hodnotí jako odpad. ()
Film z KLDR jsem snad ještě neviděl, tudíž jsem si sehnal tenhle, abych mohl posoudit kvalitu jejich kinematografie. A je to teda bída. Celé to působí dost amatérsky, jak po filmařské stránce, tak herecké. Příběh sice je do jisté míry apolitický (vůdce se řeší jen asi dvakrát), zato nás čeká totálně nablblá romantická sci-fi komedie z paralelního světa či divné utopie, kde jsou všichni strašně šťastní, neustále zde svítí Slunce - a to i když prší - a celý svět je harmonický a nádherný. Já vím, že ta pohádkovost byla záměrná, ale co s tím, když to strašně nudí a nebaví. Nejzajímavější stejně na tom všem je ono exotické prostředí, do kterého se normální smrtelník nedostane (a když jo, nejspíš už z toho prosluněného ráje neuteče). A když to porovnám s jinými romantickými komediemi, tak aspoň ty vtipy nepůsobí trapně jako třeba v The Pefect Kiss. Hodnotí se to blbě, ale celkově asi za 2*. ()
Jak téhle roboticky působící, nic neříkající blbosti může někdo dát více, než 2 hvězdičky opravdu nechápu. Jde o film, ve kterém už zezačátku víte, jak vše skončí. Hlavní hrdince nikdy není do cesty hozen klacek na delší dobu než pár vteřin, všichni jsou na sebe pořád až nepřirozeně hodní, stále veselí, šíleně ochotní a znepokojivě usměvaví. Je to Flashdance bez čehokoliv, co činilo Flashdance klasikou. Celý film sice působí, jako kdyby byl natočen v přibližně stejné době, ovšem žádnou super osmdesátkovou hudbu či neironicky silnou a soběstačnou ženu v hlavní roli tady nenajdete (navzdory mnoha popisům filmu, které ho nazývají 'progresivním'). Doopravdy je toto jen další nestydatý nástroj propagandy, který má za úkol vysvětlit, že v KLDR je možné vše...když máte tu správnou 'revolucionářskou duši' a budete pracovat společně! Není tady nic, co by hlavní hrdinka dokázala sama. Všude kam jde má před sebou pozametanou a naleštěnou cestičku a všichni jí ve všem vyhoví. Na to, že má SKBL být komedie, jsem se snad ani jednou nezasmál. Kdybych byl jedním z evropských filmařů, kteří na snímku pracovali, dost bych se za sebe styděl. ()
Největší otisk západní koprodukce je kupodivu patrný v obrazové estetice filmu - ten je totiž točený na digitál, zatímco zbytek filmové produkce KLDR se dodnes drží klasického filmového materiálu. Lze se také domnívat, že za lákavě vypadajícími (ale podezřele kusými) záběry z Pyongyangu stojí snaha cestovní kanceláře Koryo Tours, která do KLDR pořádá zájezdy, udělat si promo. Jinak se jedná o snímek, který nijak nevyčuhuje z řady jiných severokorejských komedií o pracujícím lidu (viz třeba Urban Girl Comes to Get Married) a obsahuje také obvyklou dávku propagandy. Nebo snad i kousíček navíc nad obvyklou dávku, neb mám pocit, že poznámka o tom, že cirkus se řídí radami Velkého Vůdce, tam byla přidána hlavně pro západní publikum. ()
Před projekcí nás západní producenti podráždění slovem propaganda v programu Febia potřebovali důsledně ideově zorientovat v jejich díle. Nuže, co jsme se dozvěděli: SKBL je dílem apolitickým, univerzálně lidským, zacíleným na severokorejského diváka a hned v několika pohledech přelomovým, když staví vůbec poprvé v dějinách tamní kinematografie do popředí hrdinku, údajně emancipovanou a rozhodující se z vlastní vůle. Samozřejmě můžeme útrapy soudružky Kimové vnímat jako roztomilý, neobratně vyprávěný a "hluboce lidský příběh", to od nás však vyžaduje jistou míru ignorance. Předně - o žádné emancipované a nezávislé hrdince nemůže být řeč. Rozhodování soudružky Kimové a její vzestup "vsjo vyše" je vždy motivován kolektivním rámcem, který slouží jako korektiv a povzbuzení tam, kde jedinec selhává. SKBL není příběhem triumfu individua, ale síly a odhodlání pracující třídy, což si nevymýšlím, protože to tam postavy opakovaně zdůrazňují. Subjekt tu vždy jedná v pevně hierarchicky vymezeném mocenském rámci, na jehož vrcholu stojí Vůdce, který rozhodl, že svět bude takový, jaký je (což nám opět sdělí jedna z postav, když soudružka Kimová nejvíce pochybuje). Údajná univerzální lidskost je přesně to, o co hraje každá ideologie a je jedno, jestli nad ní vychází Vůdce-slunce, nebo marketingová fráze o plnění snů, která by mohla být, co já vím, sloganem banky. V tomto ohledu lze brát "anti-propagandistické" vyjádření tvůrců jako výrok onanisty, který, byv přistižen s vocasem v ruce, tvrdí, že neonanuje, nýbrž si laská úd. Co nám tak SKBL prozrazuje o severokorejské kinematografii: hrají tu lidské automatony, které demonstrují emoce (především radost) tak, aby nebylo pochyb, o co se jedná. Kamera tyto emoce ukotvuje v jednoznačném prostředí (když se soudruzi baví o lásce, v pozadí plují květinami nazdobené lodě plné randících párů). Humor se omezuje na neškodné rodinné škorpení a hartusící dědky. Scény "budování" a kolektivních radovánek jsou z části převzaty ze zřejmě dokumentárních filmů, což je vidět na kvalitě vizuálu. Situace, kdy postavy dělníků "staví" nový dům, kterážto činnost spočívá v omítání obludné panelové ruiny, pamatující mladá léta Kim Čong-Ila, je nejlepší ideologický "slip of tongue" celého filmu. Pokud shrneme ideologický půdorys, vzorec vyprávění a motivickou stavbu, je SKBL v podstatě modelovým produktem stalinistické bezkonfliktnosti a spíše než "Juche Flashdance" evokuje Sequencovu Cestu ke štěstí. Otázka, co s podobným filmem dělá publikum, je na bíle dni. A) pohoršuje se nad propagandistickou stupiditou zločinného systému B) směje se té naivitě a tiše se raduje z toho, že má nad "hrdiny" převahu (nemá) C) k smrti se otravuje, protože ten film i pro milovníka propagandy nenabízí vůbec nic objevného a jen málo podnětného. Tak jako tak mi není úplně jasné, čeho tahle "kulturní výměna" mezi východem a západem měla dosáhnout. Producenti totiž ze všeho nejvíc připomínají turisty, kteří jedou do Severní Koreje s cestovkou, projedou si "indiánskou rezervaci totality" a na konci se dojmou u tance růžolících dětí, protože "to je přeci krásný, když se děti jen tak radujou". Jenže ono není nic "jen tak". Ani to čtverné salto soudružky Kimové. P.S. V souvislosti s Žižkovou metaforou prozření z ideologie jako brýlí, které se bojíme si nasadit, se nabízí otázka, jestli se podobné filmy netěší u západního publika oblibě především proto, že ho utvrzují, že žádné brýle nepotřebuje, protože "ten klam přece jasně vidí". () (méně) (více)
Galerie (2)
Photo © Koryo Group
![Soudružka Kimová bude létat - Z filmu](http://image.pmgstatic.com/cache/resized/w663/files/images/film/photos/158/338/158338855_3693b2.jpg)
Reklama