Režie:
Jódži JamadaKamera:
Šindži ČikamoriHudba:
Džó HisaišiHrají:
Isao Hašizume, Jú Aoi, Satoši Cumabuki, Jui Nacukawa, Džun Fubuki, Kazuko Jošijuki, Nendži Kobajaši, Tomoko Nakadžima, Ajumu Marujama, Masahiko Nišimura (více)Obsahy(2)
Starý manželský pár Hirajamových se rozhodne vyjet do Tokia z Hirošimy za dětmi a vnoučaty. Bohužel je všechny zastihnou zaneprázdněné, v podstatě nikdo není moc nadšený, že své rodiče po dlouhé době zase vidí, obzvláště, když by se o ně musel starat po dobu pobytu. Nakonec si je přehazují jako horkou bramboru a vysílají je do luxusního hotelu. Ale staříci do Tokia přeci nepřijeli, aby polovinu návštěvy strávili v nějakém, ač prvotřídním hotelu... (Zíza)
(více)Videa (2)
Recenze (10)
V remake slávnej klasiky od Jasudžiró Ozua z roku 1953 Tōkyō monogatari (ktorú som nevidel a ani ťahať nebudem kôli jej dlžke- niekto u toho môže skapať od nudy!) sa starý manželský pár rozhodne vycestovať z Hirošimy navštíviť svoje tri deti a vnúčatá do d'aľekého Tokya. Avšak zastihnú všetkých príliš zaneprázdnených na to, aby im obetovali niečo málo zo svojho drahocenného času. Situácia sa však vyhrotí po tom, ako matka nečakane umiera a nevedno, kto sa postará o otca... Veľmi citlivo natočený film s pozoruhodnou kamerou, ktorá zaznamenávala nepovšimnuteľné vychytávky (Shojiho hra s bankovkou, chlap so psom si hádže frisbee, alebo malý Isamu s vrtuľníkom) v pozadí. Hoci nekonečne plynúci, zato bomba! V jednoduchosti je jednoducho sila... ()
Jamadova adaptace zasazená do současného Japonska je ve srovnání s původním zpracováním z roku 1953 o několik vrstev vyprávění bohatší. První a původní vrstva staví chování dívky Noriko k rodičům svého snoubence do kontrastu s chováním jejich dětí k nim. Druhou vrstvou je příběh „marnotratného syna“, kterého otec považuje za budižkničemu, jelikož nemá na rozdíl od sourozenců společensky uznávané zaměstnání. Později však otci dojde, že to zdaleka není to podstatné. Třetí rovinou je zamyšlení nad osudem japonské civilizace, nenápadné a přece téměř všudypřítomné. Postavy, které před divákem defilují, jsou více Američané než Japonci – oblečením, chováním, morálkou; zvláště patrné to je při srovnání s Japonci z 19. stol z Jamodových předešlých filmů. Pokojské v hotelu z uklizeného pokoje usuzují na starší pár, neboť „ty mladí dneska dělají strašný bordel“. Otec si v hospodě stěžuje, že takhle už to dál jít nemůže. Řádné vychování Noriko ční nad její okolí. Chatrně oděné ženštiny na ulicích by nejspíš projevily malé pochopení pro její zásadovost. – Shoji: „Můžeš spát tady u mě.“ Noriko: „Držíš smutek a ještě nejsme manželé. Dobrou noc.“ A zabouchne dveře. – To také považuji za důvod nižší oblíbenosti této adaptace u Japonců ve srovnání s původním filmem. Anebo jsem to všechno popletl…? Mimochodem Noriko (Jú Aoi) je opravdu hezká. ()
Kam sa vlastne hrabe zrovna táto kópia v podobe Tōkyō Kazoku, ktoré sa vskutku zvyčajne ksichtilo práve tak, ako by sa vari jednalo o akýsi hodnoverný remake - nadčasového, majstrovského diela → Tōkyō Monogatari, a to konkrétne z roku 1953, od naprosto špičkového režiséra, Jasudžiróa Ozuoa, a tak tým pádom, si jeho priamy「nasledovník」Jódži Jamada, zrejme sám povedal, že by nebolo úplne od veci, nakrútiť znovu toto legendárne, kinematografické dielo, keďže by sa povedzme, hodilo odpremiérovať takmer na pekné, 60. výročie od samotného vzniku danej premiéry, tejto nespochybniteľnej klasiky, pričom si zároveň myslím, nie, som o tom priam presvedčený, nakoľko pôvodný『majstrštyk』, nielenže patrí medzi moje vôbec najobľúbenejšie počiny, aké som mal mimochodom doposiaľ česť zhliadnuť, čiže inými slovami teraz zdôrazňujem najmä to, že sa režisérovi Jamadovi, bohužiaľ, nepodarilo opäť vkročiť do toho istého rybníčku, pretože sa ani zďaleka nepribližuje samotnému Originálu, od ktorého má naozaj svetelné roky ďaleko... • Prerábka môže byť vonkoncom rada, že odo mňa nakoniec nevyfasovala slabé 2*, lebo výsledné hodnotenie v podobe troch hviezdičiek, je skutočne iba s「odretými ušami」, no nechcel som byť mimoriadne prísnym kritikom, ktorý by na tomto nezáživnom filme, nenašiel žiadne svetlé stránky, ktoré sa predsa v ňom i napriek tomu poskromne nachádzajú... • Asi najsvetlejším článkom je predstaviteľka Tomiko Hirajamovej v podaní Kazuko Jošijukiovej, vďaka ktorej účasti sa v jej nasledujúcej nadväznosti zaslúžila predovšetkým o to, že sa filmu o niečo zvýšilo celkové skóre, ktoré inak dosť haprovalo, a to väčšinou niekde v rozpätí 40 až 60%! A ani predstaviteľ Šukičiho Hirajamu v podaní Isaoa Hašizumeho, to nijako zvlášť nezmenil. Totižto, bol absolútne nevýraznou postavou, a pritom sa sem ani extra osobitne nehodil, t.j. čo sa teda týka obsadenia jeho postavy, ktorú predtým stelesnil - fenomenálny Čišú Rjú. • Výrazne omladenému obsadeniu by som asi ani nepričítal príliš veľa plusových bodov, nakoľko si podľa mňa režisér nevybral zrovna najvhodnejšie. • Scenár síce zasadil dianie do súčasnosti, čo nepovažujem za úplne najideálnejšie riešenie, ďalej k tomu ponúkol i niekoľko dejových noviniek, čo sa obzvlášte dotýka postavy Šódžiho (znalý divák už bude dobre vedieť), a tak sa môžeme tým pádom snáď pripraviť i na príchod (ne)pôvabnej Noriko? • Hodnú dobu som nemal ani najmenšieho tušenia, že sa tento titul sfilmoval ešte raz, a ako tak nad tým celým čoraz intenzívnejšie premýšľam, tak radšej som to ani v podstate vedieť nemusel, keďže by som tak ani o nič hodnotnejšie neprišiel! PS: Je to veľmi smutné, že sa to ani japonským tvorcom nepodarilo spracovať presne tak, ako si možno sami spočiatku trochu ("naivne") predstavovali, ale zase si treba tiež položiť a zodpovedať otázku v tom zmysle, že na niektoré látky by sa proste nemalo siahať, keď to dotyčné osoby nevedia! ()
Parafráze Ozuova TOKYO MONOGATARI přesazené do současné společnosti. Oproti hlubokému duchovnímu poselství Ozua (v hlasování světových kritiků nejlepší film všech dob) jde o pojetí svou doslovností otevřené širšímu spektru diváků. Občas rozvleklé a na hranici sentimentality, nicméně krásné obrazy a zralé filmařství Jamady si diváka získají. ()
Neuvěřitelně skvěle zahrané, všechny ty detaily, záchvěvy v obličeji, postoj, držení rukou… Isao Hašizune a Kazuko Jošijuki jako starší pár byli nepřekonatelní. Velmi zdatně jim sekundovali i ostatní a pokud bych z nich měla někoho vypíchnout, byl by to Satoši Cumabuki za výborné zvládnutí "emočního výbuchu" na střeše nemocnice. Je to komorní film, jen zobrazuje návštěvu rodičů-prarodičů z venkova v hlavním městě. Jenomže jejich společensky úspěšné děti na ně nemají čas, ani náladu a je až bolestné, jak to vše s úsměvem zvládají. Film kritizuje současnou japonskou společnost a obrací se ke starým hodnotám, kdy rodina a stáří ještě něco znamenalo (hlavně v podobě postavy Aoi Jú – ačkoliv zde příběh lehce sklouzává k naivitě). Neuvěřitelně silný film, který nesedne každému a ne každý je ochotný naslouchat šepotu důchodců. Lepší 4*. Titulky. ()
Reklama