Režie:
Ulrich SeidlKamera:
Wolfgang ThalerHrají:
Maria Hofstätter, Alfred Mrva, Erich Finsches, Franziska Weisz, Claudia Martini, Georg Friedrich, Christine Jirku, Gerti Lehner, Rene Wanko, Victor Rathbone (více)Obsahy(1)
Příběh dokumentaristicky laděného filmového debutu se odehrává během jednoho víkendu na anonymní periferii Vídně. V jakési zemi nikoho mezi dálnicí, hypermarkety a skladišti sledujeme monotónnost víkendových prací a činností, jež lidé vykonávají bez jakékoli známky radosti či potěšení. Je strašné horko a lidé, kteří na sobě mají jen málo oblečení, se postupně obnažují nejen fyzicky, ale i psychicky. Teplota stoupá, atmosféra víkendového podvečera houstne a agrese se stupňuje. Večer je plný her, sexu a násilí. Režisér nás konfrontuje s osudy několika lidí, které se různě protínají. S jejich zoufalou touhou po lásce a s téměř beznadějnou nemožností ji nalézt a udržet.
Režisér k natáčení filmu dodává: "Film Psí dny je takzvaným skutečným filmem - se skutečným scénářem, příběhem a opravdovými herci. Ale zároveň je mnoho věcí, které jsou odlišné. Existoval sice scénář, ale bez psaných dialogů. Ve filmu hrají herci, ale také spousta neherců, a navíc jsme se striktně drželi dokumentaristického přístupu k filmování." Snímek získal Velkou cenu poroty na MFF v Benátkách 2001. (oficiální text distributora)
(více)Recenze (63)
Kaloricky vydatná strava pro misantropy, další perla rakouské dekadence. Hnusí-li se vám tvor zvaný 'člověk obecný', fascinuje-li vás lidská přirozenost a zkoumáte-li rádi (a štítivě) mělké hlubiny duší současných lidských degenerátů, přijdete si na své. Seidl bez servítků a škodolibě ukazuje nízkost a nechutnost živočišné tělesnosti, lidskou přízemnost, hloupost, primitivitu, jím zobrazovaný člověk vzbuzuje odpor, opovržení a posměch, soucit téměř vůbec. Jeho film na mě zapůsobil podobně, jako kdysi knížky jeho krajanů Thomase Bernharda nebo Elfriedy Jelinkové. Z herců mě především zaujaly dvě ženy, a to nezapomenutelná šílená stopařka a submisivní stárnoucí zpěvačka. ()
Zlatý Lev - výběr ()
║Rozpočet $-miliónov║Tržby USA $13,031║Tržby Celosvetovo $543,000║ ()
Tohleto není rozhodně žádný dokument, to si na dokument pouze hraje. Jen považte, i když se film točil v průběhu tří pořádně parných let v letech 1998, 99 a 2000, při natáčení se ještě přitápělo, aby se ubozí herci i neherecké oběti dostali do toho správného odpudivého kvasu, jenž z filmu tak nádherně sálá. ()
TYHLE HORKÉ PSÍ DNY NECHTĚJÍ SKONČIT. JESTLI JSTE CILTLIVĚJŠÍ, PŘIPRAVTE SE NA BOLESTI HLAVY...... /// Vedro, že si i bobra musej chladit větrákem! Mrdá z něj spoustě lidí (né z bobra, z vedra!). Tak třeba ta píča, co leze lidem do aut a mele neskutečný sračky – TO MUSÍTE VIDĚT! (seš si jako jistej…jo?) Ale jsou tady další osoby a vlastně každá je nějak úchylná. Móc krásnej příběh! Vlastně soráč – žádnej není. Ulrich Seidl je magor (a ať už si o mým (jeho) příspěvku myslíte cokoliv, někdy se na jeho druhej kousek mrknu!). Kam se sere Trier, jehož filmy maj patu a někdy i hlavu. Chcete, aby vám z nějakýho filmu praskl čurák? Tak jste tady správně! Tohle by totiž mohlo trvat klidně 6 (i pět) hodin a vyřešilo by se úplný hovno. Ale nepopiratelně se vryje do paměti! P.S: NEHODNOTÍM, PÁČ NEVÍM JAK! /// NĚKOLIK DŮVODŮ, PROČ MÁ SMYSL FILM VIDĚT: 1.) Hledám největší píču evropskýho filmu. 2.) Místo grupáče preferuju skupinový sezení zvracejících. 3.) Miluju ,,mature“ bobry. 4.) Thx za titule ,,entitka“. /// PŘÍBĚH * nebo **** HUMOR * nebo *** AKCE ne nebo ne NAPĚTÍ * nebo ** ()
Lidská zlost, reálná alegorie stereotypu života kolem nás, v naší blízkosti (v nás?). Lidstvo krvácí - Seidl to ví a taky nám ho dokáže přiblížit tak blízko, až z toho mrazí. ()
Bratwurst mit Mayonnaise und zehn Semmelknödeln. Na, Mahlzeit! ()
Znáte deset nejbizarnějších postav ze Psích dnů? 1, Zoufalej chlápek s tenisákem. 2, Neskutečně drzá a ukecaná stopařka. 3, Žárlivej macho z diskotéky. 4, Za ním dolézající blondýnka. 5, Uklízečka - striptérka. 6, Dědek s kšandama. 7, Podomní prodejce alarmů. 8, Stará nymfomanka. 9, La cucaracha nabíječ. 10, A jeho úchylnej kámoš, co si tři roky nevrznul. Nerad bych někoho opomenul, ale ono to desatero je dostačující a v tomhle filmu docela populární, byť v jiných obměnách. Ještě si neodpustím napsat, že Ulrich Seidl je úchyl. Tím pádem já se svým hodnocením taky, ale to už není takové překvapení : ) (Viděno během dubnové Challenge Tour 2015) ()
Psí dny a přehřáté mozky. Zeptáte se mě, kterou postavu mám nejradši, řeknu vám, že všechny. Seidl je zlosyn. ()
Petronius a Richard Linklater točia film o rakúskom národe... Vlastne nie, to si len persóna menom Ulrich Seidl, pasujúc sa do role odosobneného komentátora doby, vypožičiava charakteristické prvky ich jazyka. Jeho postavy sú ohavné, odpudivé, alebo prinajmenšom nudné a bezcieľne prežívajú v poloprázdnom svete, ktorý sa svojou nečinnosťou rúti do záhuby. Monotónne tempo, nekonečná každodenná rutina, ubíjajúca ťažkopádna repetícia zobrazovania strohej reality, prerušovanej len emócií zbavenými erotickými, násilnými a grotesknými výjavmi, smerujúcej od ničoho k ničomu. Stereotyp povýšený na princíp, škaredosť a zvrátenosť na jediný vonkajší prejav ľudí pod vplyvom extrémne teplého leta. Popkultúrne vplyvy sa jemne odrážajú v náznakoch a detailoch, dekadencii, hudbe a rebríčkoch istej stopárky, ktorú by ste nechceli stretnúť ani v tej najhoršej nočnej more. Jednoducho film o tom, akí sme. Než som pochopil autorský zámer a stoickú réžiu, zžieralo ma nutkanie film okamžite vypnúť a pri jednej scéne sa mi chcelo zvracať. Teraz som napriek všetkému (a predovšetkým znechuteniu a vnútornej podlomenosti ťažkopádnosťou) presvedčený, že sa k Hundstage i Ulrichovi Seidlovi opakovane vrátim. 100% P.S.: Spolu s Angst a domácou tvorbou Michaela Hanekeho zrejme jeden z najvýznamnejších rakúskych filmov vôbec. ()
Rakouská sonda sledující 12 podivnejch postaviček a jejich osudy odehrávající se během jednoho extrémně parnýho víkendu. Rozhodně bych ale neřekl, že film je laděn dokumentaristicky. Spíš má svůj osobitej a originální styl vyprávění. Jak už bylo psáno v obsahu : Existoval sice scénář, ale bez psaných dialogů. A i díky tomu nemůže divák absolutně tušit jakým směrem se bude tenhle kousek dál odvíjet. A v těhle parných dnech naším postávám teče nejen pot po tělech, ale mnohým postavám začnout téct i nervy. Takže se dočkáme násilí, sexu, ponižování, bezmoci a beznaděje. Ale myslím si, že vše je v celkem přijatelný míře. Čím jsem byl sice trošku zklamanej, ale je to taky tím, že preferuju především horor a podobný psycho zvrhlosti. Takže tohle mě nedokázalo až tak zaskočit. Ale i tak to na mým hodnocení absolutně nic nemění. Navíc chápu, že to Seidl chtěl natočit umírněnějším stylem, protože jen tak má film větší šanci oslovit co nejširší škálu diváků. Za sebe musím říct, že je to velice originální a povedený drámo. Film určitě doporučuju..... La Cucaracha, La Cucaracha ()
Film o megakokotoch! Toto sa len tak ľahlo nevidí... Jednoznačne viedol Mario a hned' po ňom, v tesnom závese, ''La Cucaracha'' hoši! ()
Pokiaľ chcete spoznať všetky zaujímavé top 10 nášho sveta, Psie dni nesmiete zmeškať.....Ulrich vlastne robí podobnú reflexiu rakúskeho života, ako Simpsonovci toho amerického. Lenže využíva trochu iné prostriedky.....Verme, že má Rakúsko dobre zmapované a čo hovorí, je niekedy aj pravda. Sex, násilie, šovinizmus....ale prečo si to tie pasívne ženy nechávajú páčiť? Nie sú nakoniec horšie? To nie, ale podľa Seidla určite blbšie... ()
Nudný a trápny film o tom, aká ľudská háveď prežíva vo vyčačkaných domčekoch s bazénom a upraveným trávnikom. Som presvedčený, že určitý ohlas mu nezabezpečilo meno režiséra Ulricha Seidla, ale pornografická pasáž na začiatku. V spojitosti s týmto filmom ma zaujíma iba odpoveď na jedinú otázku - načo bol nakrútený. ()
Nemôžu byť všetci pekní a príťažliví a žiť nádherný a dokonalý život podľa katalógu, niekto musí žiť aj ten "obyčajný" život. Mne osobne sedela najviac slečna stopárka, aj keď chúďa, ona jediná bola asi naozajstný adept na zápis diagnózy do zdravotnej karty. Ostatní ... no nemám slov. Úplne súhlasím s prvou vetou od sochokinga. ()
Spíše než film je to takové šmírování "normálních" lidí. A ne vždy to jsou hezké pohledy. Vskutku depresivní podívaná, která rozhodně není pro každého. ()
Ejhle, člověk 21. století! Výborní (ne)herci v zajetí blahobytných strázní... Co jiného říct, než že toho má pan Seidl hodně co říct. Totiž, tak nějak čekáte, kdy děj vyústí v tragédii a až s koncem si uvědomíte, že to CELÉ byla tragédie, která si navíc dál žije svým vlastním životem, patrně řízeným podprahovými signály z La Cucarachy :-) Viděno v rámci Season Challenge Tour, týden ve Střední Evropě. ()
Apokalypsa. Gummo v režii Roye Anderssona. Ale rakušákům ji přeju, protože ta rakouská němčina je na poslech nejodpornější jazyk co jsem kdy slyšel. ()
Vzhľadom ku kladeniu, trochu absurdnej, otázky na margo titulu filmu, a to či sú Psie dni Ulricha Seidla adaptáciou poviedkovej zbierky Psie dni Dušana Mitanu (obzvlášť titulná poviedka) si na úvod dovolím diela porovnať a nájsť medzi nimi spoločné prieniky. Rovnako, ako v prípade Seidlovom, tak aj v prípade Mitanu sa v diele nachádza zreteľný motív stúpajúcich horúčav v spojitosti s patologickým chovaním postáv, ktoré takisto graduje a psychika postáv dosahuje nepríjemný bod varu, z čoho vzchádzajú kolekcie bizarných scén, v oboch prípadoch virtuózne zmontované a navrstvené. Obaja autori tieto javy nachádzajú v životoch a svetoch najbežnejších ľudí, kde postupne poodkrývajú tajomstvá a penetrujú do obnažených osobností svojich postáv. Zatiaľ čo Mitanov rozprávač je jedným z nich, blúdi rovnako ako oni v nepríjemne kumulujúcich letných dňoch a predstavuje naliehavý hlas generácie, Seidl ponúka rýdzo odosobnený, dokumentaristicky ladený pohľad na vec a s tým spojené oveľa pesimistickejšie posolstvo. ....................... V relevantnejšom kontexte so samotnou Ulrichovou tvorbou a jej vývojom sa režisér oproti modelkám posunul k trávitelnejšiemu, resp. menej dráždivému, nie až tak strohému a lepšie vstrebávateľnému, výrazu. Psie dni sú v porovnaní s Modelkami dynamickejšie, nedržia sa tak striktne statiky jednozáberových scén, ale ponechávajú si ich silné primárne atribúty. Tento krát je Seidlovo dielo o čosi dynamickejšie, vďaka väčšej formálnej aj obsahovej obratnosti, pohyblivosti kamery a najmä vďaka šikovnému scenáru, prelínajúcemu osudy rôznych postáv z pustiny viedenskej periférie o čosi dômyselnejším spôsobom. Ulrichov výraz poľavil zo strnulosti, disponuje väčšou obratnosťou a vďaka tomu sa dokáže dostať na miesta, kam sa v modelkách nevmestil, tiež pôsobí plastickejšie a produktívnejšie narába s časom. .............................. Naratív je typicky nedejový, plný scén rotujúcich do zbláznenia rovnako a monotematicky, čím vytvára dojem až patologického stereotypu, takmer agonického životného štýlu starnúcich, obéznych postáv, na ktorý Seidl nahliada explicitne cynicky. Radové zástavby predmestí sú až podozrivo vyľudnené, postavy prežívajú v takmer prázdnych interiéroch, mlčanlivo a nehybne ležia na takmer kremačnom slnku, anonymne kopulujú, v postojoch k okoliu je z nich cítiť nezaujatosť, občas takmer apatia k druhému, ich defektná, alebo rovno úplne stagnujúca komunikácia je nosným pilierom celého filmu – všetky konflikty a zápletky vyvierajú z neschopnosti dorozumievať sa, porozumieť si. Jednou z najzaujímavejších scén je rozhovor muža so ženou, kde sa jej spovedá so svojich pocitov a osobných problémov, pričom kamera sníma nezaujatú tvár fajčiacej ženy. ........................... Ľudia v Psích dňoch sú izolovaní, naložení a flambovaní slnkom vo vlastnej samote a vyprázdnenosti, konfrontácia privodí väčšinou len nepríjemnosti, ktoré film skúma svojim dokumentaristicky odmeraným pohľadom, bolestivo bezcitným najmä v scénach, kde sa hluchý stereotyp preváži a spadne do psychicky exaltovaného vyčíňania, ktoré dodávajú filmu naturálne dramatický spád a dotvárajú ideu filmu, prinášajú scenáristicky zaujímavé finesy a v neposlednom rade rozvíjajú v Psích dňoch obsiahnutú estetiku naturálnej bizarnosti (neostáva len v rovine obrazu, ale preniká hlboko do správania postáv), prostredníctvom ktorej sa akoby filtroval režisérov sklon k mizantropii. ........................... Psie dni sú (ne)dejovo zaujímavo skomponovaný, ideovo komplexne poprelínaný náhľad do patologicky bubľajúceho sveta bežných ľudí z bežného predmestia, zobrazeného seidlovsky spustnuto, bezútešne a koniec koncov mizantropicky. Postavy sú vyslovene nesympatické, autor ich cynicky necháva kúpať sa bezvýchodiskovo vo vlastnej negatívnej šťave a celá táto tragickosť civilného obludária bez štipky empatie alebo náznaku porozumenia v neposlednom rade produkuje masu najhorkejšej formy čierneho humoru v trýznivo pozvoľnom, podvedomo dráždivom, tempe. () (méně) (více)
Mário je vypatlanej idiot. Je to sice stupňující se psychologie ale hodně tomu chybí. Je to o civilizaci, která už možná ani není civilizací, je to o lidech, kteří už možná nejsou lidé. Ale..... ()
Reklama