Režie:
Jean-Pierre MockyKamera:
Marcel WeissHrají:
Jean-Pierre Mocky, Myriam Mézières, Jean Carmet, Michel Constantin, Michel Galabru, Daniel Gélin, Michael Lonsdale, Jean-Pierre Marielle, Martine Sarcey (více)Obsahy(1)
Michel Dolannes (Jean-Pierre Mocky) pracuje jako redaktor v novinách. Jednoho dne se nepohodne se svým nadřízeným Thomasem (Michel Galabru), který odmítá vytisknout jeden z Dolannových článků, protože by mohl vyvolat obrovský skandál několika lidem včetně Thomasových přátel. Dollanes rezignuje, rozhodne se podat výpověď a rozjíždí svůj vlastní týdenník „Le Cosmopolite“, v němž odhaluje nejrůznější tajné aféry ze světa politiky, kultury či sportu. Jeho týdenník získává velkou pozornost čtenářů i představitelů mocenských orgánů. Svým počínáním se Dolannes řítí do obrovského nebezpečí v rukou nepřátel, jejichž pomsta nenechá na sebe dlouho čekat... Režisér Jean-Pierre Mocky, jenž zde ztvárnil také hlavní roli, natočil jeden ze svých nejúspěšnějších filmů podle románu Horace McCoye, vydaného poprvé v roce 1937, přičemž původně americkou předlohu zasadil do současné politické atmosféry ve Francii. (Willy Kufalt)
(více)Recenze (8)
V kůži veřejného nepřítele. Novinář Dolannes, který po menším konfliktu se šéfem rezignuje na místo v prestižních novinách a pouští se na volné noze do vlastního týdeníku, to nemá ani navzdory své průbojné povaze snadné. Pořád pronásledován a získavajíc si každý den přibližně stejné množství přívrženců jako protivníků. Obzvlášť když nepokrytě odhaluje skrytá zákulisí vražd a korupcí proti vůli místních zástanců pravicového nebo levicového extrémismu. „Tohle není to, co bych chtěl. Žádné obhajoby náboženských nebo politických teorií. Nejsem katolík, marxista ani anarchista. Moje mysl je svodobná. Čistě svobodná!“ *** Když chci vidět špičkový film, který nejen plní známé heslo Jeana Gabina „dobrý film má tři věci: dobrý příběh, dobrý příběh a dobrý příběh“, ale ještě má jako bonus i další tři věci navíc, tedy vynikající režii, scénář i herecké výkony, francouzští tvůrci ze 60./70. let bývají mými častými hosty na večerní obrazovce. Tematicky velmi zajímavý snímek dokazuje i svým zasazením původně americké předlohy z 30. let do jiného prostředí a doby nadčasovost obsažených morálně společenských dilemat. Dění střídá různé polohy, jednou se vedle tvrdé kritiky společnosti bez cenzury loudá i v choulostivých sukničkářských příhodách pana novináře, jindy lehce přidá i pro režiséra typický bizardní tón v drobnokresbě nekterých epizodních postav, ale celkově si po celý čas udržuje kvalitu vyprávění ve znamení dobrého tempa a výborně propracovaných postav, které rozhodně nepůsobí černobíle. Má se smysl dále rozepisovat a chválit opětovně i výkony Galabruho, Constantina, Carmeta, Mariella nebo Serraulta? Překvapením je pro mě kreace samotného režiséra Jeana-Pierra Mockyho v hlavní roli odvážného, leč sebestředného novináře. Neměl bych opomenout ani nádhernou titulní melodii se sólem střídavě na flétnu a trubku, která ve své zádumčivé náladě provází celým tragickým příběhem a výrazně podtrhuje pro mě celkový zážitek. 90% (Moje titulky k filmu najdete ZDE.) ()
Novinář Michel Dollanes vyhlásil nekompromisní boj špinavým praktikám bezohledných politiků, kteří zneužívají svého postavení k vlastnímu obohacení a hlavně dalšímu upevnění své moci. Je fajn, že se mu v tom boji nějakou dobu i daří. Zároveň vede bouřlivý milostný život, a ačkoliv pan Mocky, v roli novináře, není žádný Delon, houfy krasavic mu téměř padají k nohám. Beru to jako takovou nadsázku a příjemné odlehčení tíživého dramatu, při jehož sledování si je divák dobře vědom toho, kam asi ta vzpoura jednotlivce proti mocné přesile může dojít. Celým filmem prolíná parádní soundtrack, který mi bude znít v uších ještě dlouho. ()
Mockymu můžeme vyčíst, že někdy točí odfláknuté filmy, nemůžeme však popřít, že jeho tvorba pravidelně nabízí varování před povoláními, odcizujícími médiemi (televize, sportovní zábava atd.), institucionálními excesy (např. spravedlnost) nebo mocí v obecném měřítku (politická třída a průmyslové prostředí) a to vždy přesně odpovídá společensko-politickému kontextu produkce jeho filmů. A přes to všechno se Mocky zdaleka nepropadá do nejčernějšího nihilismu. Jeho filmy si často udržují fraškovitý a karikaturní tón a dělají si legraci z našich nedostatků a našich vůdců. Smích zvyšuje povědomí jako zbraň sebeobrany tváří v tvář tomu, co nás obklopuje, abychom úplně nepodlehli tomu, že budeme jen kriticky sledovat zlo naší doby a nepřispívat k všeobecné maškarádě našich členů. ♣ Co dělá hlavní postavy Dolanna silnou, je nepochybně individuální radikálnost, svoboda a odmítnutí, které v sobě nese poslední základ odporu. Všimněte si, že Mocky nekritizuje novináře jako takové, útočí především na vedení novin, jejich kompromisy s penězi apod. Stejné kompromisy, které omezují „žurnalistu“ na mlčení. Individuální svědomí provází Dolanna celou cestu... a končí tragicky, stejně jako hlavní postava u filmu L'Albatros nebo Solo. ♣ Individuálním svědomím je v naší demokracii značně opovrhováno a odsouzeno k smrti, když se projevuje extremistickým způsobem. Kolektivní smysl proto zemřel již v zárodku. Stačí se podívat na ekonomickou cenzuru alternativního tisku, „protestních“ filmů atd. Ekonomické ticho je diktaturou správně smýšlející demokracie. Sdělení filmu lze zobecnit do všech forem vyjadřování uťatých v zárodku kritiky a útoků na politickou korektnost. Jak peníze řídí kulturu, jak ji ovlivňují, jak možnosti různých pohledů, alternativních médií atd. podléhají diktátu peněz. Těm, kteří drží peněženku a jejím kolegům u politické moci. Svoboda projevu je iluzí, protože ekonomický princip udržuje kulturní a mediální standardizaci. Čest Jeanu-Pierru Mockymu, který navzdory všemu držel po celou tvorbu svůj vyhraněný postoj, tematickou linii a styl. ()
Po filme L’Albatros, logicky nasledoval tento film. Názov sľuboval zaujímavú krimi drámu. Čo sa síce potvrdilo, no zdá sa mi, že dnes je film hlavne odrazom doby a krajiny, v ktorej vznikol. Osamelý novinár takmer sám proti korupcii a špinavostiam v politike, evokoval predvídateľný koniec. Kopa žien v jeho živote vyvolávala úsmev na tvári. Film síce nenudil, stále sa niečo dialo, no tu by som uvítala striedmejší scenár. Niektoré scény príbeh dehonestovali a znížili jeho celkové vyznenie. 70% ()
Dneska jsem viděl dva filmy - jeden byl z Turkmenistánu, který trval něco málo přes hodinu a dost mě nudil a pak tenhle francouzský od Mockyho, který trvá lehce přes dvě hodiny a nenudil mě ani na moment. Zajímavě se mi to dneska sešlo, většinou to mívám naopak. Ale to je jen taková poznámka bokem. Po dokoukání Rubáše jsem byl mírně zklamaný, protože jsem od toho očekával asi něco víc, když už jsem to tak moc odkládal, ale tohle mě naštěstí rychle přešlo, protože i přes to všechno jsem uznal, že to byl dost zajímavý film, který po delším úvodu začal i napínavě gradovat a nechybí mu ani celkem obstojná filmařská stránka i povedená práce se scénářem a postavami. Získalo si mě to víc než dost a pobavilo mě tam i pár krátkých vtipných scén, které Mocky má asi všude a úplně vážný film asi natočit neumí, ale vůbec mi to nevadí, protože se to sem hodilo a vše to příjemně osvěžilo. Jen mě teda fascinovalo - a to tentokrát myslím spíše ve špatném slova smyslu - že se tu sám Mocky obsadil do hlavní role neprůbojného redaktora, který se ničeho nezalekne a každá žena na něj letí. Asi rád hraje tyhle hrdinské a skoro-dokonalé postavy (bylo tomu tak i v Les Ballets écarlates, na základě toho si to myslím), ale pořád to není tak narcistické a přehnané, jako třeba u Jodorowského. A takový Neil Breen, to už je oproti oběma úplně jiný vesmír. Jinak jsem ale spokojený, i když nemůžu říct, že by mě to naprosto nadchlo a pár slabších míst jsem v tom určitě vnímal. 4* ()
Galerie (10)
Zajímavosti (2)
- Poslední film Francise Blanche (tiskař Grissom), herce známého zejména z vedlejších a epizodních rolí francouzských komedií v 60. let. Krátce po natáčení Blanche náhle umřel na infarkt a postsychrony za něj ve studiu namluvil Roger Carel, který uměl dobře napodobit Blanchův hlas. (Willy Kufalt)
- Ústřední melodii z filmu natočil v sedmdesátých letech český trumpetista Václav Týfa a melodie se pak poměrně často vysílala v tehdejším vysílání Československého rozhlasu. (HonzaBez)
Reklama