Režie:
Jean-Pierre MockyKamera:
Marcel WeissHrají:
Jean-Pierre Mocky, Myriam Mézières, Jean Carmet, Michel Constantin, Michel Galabru, Daniel Gélin, Michael Lonsdale, Jean-Pierre Marielle, Martine Sarcey (více)Obsahy(1)
Michel Dolannes (Jean-Pierre Mocky) pracuje jako redaktor v novinách. Jednoho dne se nepohodne se svým nadřízeným Thomasem (Michel Galabru), který odmítá vytisknout jeden z Dolannových článků, protože by mohl vyvolat obrovský skandál několika lidem včetně Thomasových přátel. Dollanes rezignuje, rozhodne se podat výpověď a rozjíždí svůj vlastní týdenník „Le Cosmopolite“, v němž odhaluje nejrůznější tajné aféry ze světa politiky, kultury či sportu. Jeho týdenník získává velkou pozornost čtenářů i představitelů mocenských orgánů. Svým počínáním se Dolannes řítí do obrovského nebezpečí v rukou nepřátel, jejichž pomsta nenechá na sebe dlouho čekat... Režisér Jean-Pierre Mocky, jenž zde ztvárnil také hlavní roli, natočil jeden ze svých nejúspěšnějších filmů podle románu Horace McCoye, vydaného poprvé v roce 1937, přičemž původně americkou předlohu zasadil do současné politické atmosféry ve Francii. (Willy Kufalt)
(více)Recenze (8)
Po filme L’Albatros, logicky nasledoval tento film. Názov sľuboval zaujímavú krimi drámu. Čo sa síce potvrdilo, no zdá sa mi, že dnes je film hlavne odrazom doby a krajiny, v ktorej vznikol. Osamelý novinár takmer sám proti korupcii a špinavostiam v politike, evokoval predvídateľný koniec. Kopa žien v jeho živote vyvolávala úsmev na tvári. Film síce nenudil, stále sa niečo dialo, no tu by som uvítala striedmejší scenár. Niektoré scény príbeh dehonestovali a znížili jeho celkové vyznenie. 70% ()
Těžko je mi dnes večer hodnotit.. Uznávám, že námět je nadčasový a příběh novináře, který se neúnavně staví na stranu spravedlnosti a bojuje za svobodu projevu, je svým způsobem zajímavý.. Můj osobní problém spočívá v naprostém nesouladu s hlavní postavou, jeho povaha i osobní život jdou mimo můj záběr.. K tomu musím dodat, že sebevědomí pana režiséra mi tak trochu vyrazilo dech, obsadit sám sebe do hlavní role, nacpat si postel tuctem roztoužených žen a vlastně každá žena, která se ve filmu i jen mihne, po něm prahne, to samo o sobě místy přechází v nechtěnou parodii.. Na druhou stranu mě potěšila účast výborných herců, tj. Michel Serrault, Jean Carmet a Michel Galabru skvělí.. ()
"Když začnou noviny zveřejnovat vše, způsobí anarchii." Téma svobody tisku v konfrontaci se zkorumpovanými politiky je obecně určitě silné, ačkoliv se obávám, že v dnešní době sociálních médií, kdy už pravda vlastně nikoho nezajímá, zas ne tak aktuální. Mě každopádně poněkud rozčiloval hlavní hrdina, co se furt "schovává za ženský". Jako, aby ten rozlet novináře Dolanneta byl do značné míry postaven čistě na tom, že že se kolem něj furt točí nějaké ženy, co po něm lační, to fakt nevím, zda je úplně ideální scénář. A že to celé skončilo, jak skončilo, to snad muselo být od začátku všem jasné. Dost předvídatelný (ač smutný) konec. A pak musím ještě okomentovat hudbu. Onen výrazný hudební motiv (hraný zejména na trubku) je sám o sobě určitě velmi působivý, ale ne ke všem scénám, v nichž zazníval, se podle mě hodil. I sebekrásnější motiv opakovaný furt dokola se člověku jednou omrzí. ()
Novinář Michel Dollanes vyhlásil nekompromisní boj špinavým praktikám bezohledných politiků, kteří zneužívají svého postavení k vlastnímu obohacení a hlavně dalšímu upevnění své moci. Je fajn, že se mu v tom boji nějakou dobu i daří. Zároveň vede bouřlivý milostný život, a ačkoliv pan Mocky, v roli novináře, není žádný Delon, houfy krasavic mu téměř padají k nohám. Beru to jako takovou nadsázku a příjemné odlehčení tíživého dramatu, při jehož sledování si je divák dobře vědom toho, kam asi ta vzpoura jednotlivce proti mocné přesile může dojít. Celým filmem prolíná parádní soundtrack, který mi bude znít v uších ještě dlouho. ()
Tvorba režiséra Jeana-Pierra Mockyho, který sám sebe označil za undergordového mě po 60.let (pro Mockyho ve známení Nové vlny a pár svérazných komedíích) mijí. Podle všeho od té doby Mocky zběhl k podivuhodným experimentům, které mě zrovna nelakají ke zhlédnutí. Byť u Rubáše jsem rád udělal u vyjímku. Stejně jako sám režisér Mocky, který nenatočil další svérazný úmělecký kousek, ale vyzkoušel si drama se společensko-politicko kritickým přesahem, které bylo tehdy ve francouzské kinematografii prakticky na vrcholu v podání například José Giovanniho nebo Andreho Cayatteho. Od těchto režisérů se Mocky přece jen trochu líší a občas nezapomene na své sklony k velmi netradiční svérazné podívané. To hlavně když v úvodu nadějnou rozjíždějící zápletku o základaní nového nekritického novinářského deníku ctižádostivým, odvažným novinářem Donnaseem, neustále prokládá výjevy z jakéhosi divadla a hlavně z osobního života pana novináře, který si rád zval ženy do baráku. To jsem zpočátku bral jako zajímavé osvěžení, ale když to postupně v úvodu zdaleka překrývalo hlavní dramatickou zápletku a ve čtyřicaté minutě (a hodinu a půl před koncem) se dokonce dvě ženy najednou svlíkly do kamery (a ani ne žádný kočky), říkal jsem si, jestli už toho nebylo trochu moc a jak to doklepu do konce. Že mně to vlastně ani moc nebaví a příliš mi toho ten dlouhý film nepřináší. No, naštěstí se po mém vykříku film rázem zlepšil a začalo se více dbát na dramatickou linku s několika velmi zajímavými politickými kauzami, které napínavě vrcholí až do samotného konce. Samotná hlavní postavu novináře si zahrál přímo režisér Mocky a jeho výkon mi tak nějak splýval s jeho postavou - sympatická v té rovinně neústopnosti a odvaze otevírat citlivé kauzy, ale jinak v osobním životě trochu svéraz s volným chováním i vztahy, který mi tak nesedl stejně jako jeho zrzavá herecká partnerka, jejíchž patetické herectví mi občas dělalo trochu problémy. Zase bych ale pochválil Mockyho za zajímavý tah, obsadit (poprvé) některé herce znamé z komediálních rolí do výrazných vedlejších charakterních postav - nejlépe v této oblasti zařázil Jean Carmet jako dobrácký nápomocný policista a možná i škoda, že nedostal více prostoru. Filmařsky se občas jedná v rámci 70.let o trochu tuctovější kousek, který by navíc sloužil trochu prostříhat a nesedl mi všemi svými momenty, ale většinou ano. A když si k tomu připočtu opravdu přenádhernou titulní melodii, kterou mám a budu mít v playlistu určitě často, nemám dojem, že bych svými čtyřmi hvězdy film nějak nadhodnocoval, byť nejsem úplně pěvně nadšený. ()
Galerie (10)
Zajímavosti (2)
- Ústřední melodii z filmu natočil v sedmdesátých letech český trumpetista Václav Týfa a melodie se pak poměrně často vysílala v tehdejším vysílání Československého rozhlasu. (HonzaBez)
- Poslední film Francise Blanche (tiskař Grissom), herce známého zejména z vedlejších a epizodních rolí francouzských komedií v 60. let. Krátce po natáčení Blanche náhle umřel na infarkt a postsychrony za něj ve studiu namluvil Roger Carel, který uměl dobře napodobit Blanchův hlas. (Willy Kufalt)
Reklama