Režie:
Ermanno OlmiScénář:
Ermanno OlmiHudba:
Paolo FresuHrají:
Claudio Santamaria, Alessandro Sperduti, Francesco Formichetti, Andrea Di Maria, Camillo Grassi, Niccolò Senni, Domenico Benetti, Andrea Benetti (více)Obsahy(1)
Ve spojení s oslavami stého výročí začátku první světové války se slavný italský režisér Ermanno Olmi (1931-2018) rozhodl natočit film odehrávající se v zákopech na italské náhorní plošině Asiago. V této oblasti na severu Itálie se odehrála řada krvavých bitev a právě v této části Itálie také žil Ermanno Olmi. Protiválečný film Louky znovu rozkvetou se stal posledním Olmiho hraným filmem. Jeho jemná meditativní báseň byla nominována na osm filmových italských národních cen včetně nejlepšího filmu a režie. (TV Noe)
(více)Videa (1)
Recenze (9)
Přesně sto let po vypuknutí první světové války točí třiaosmdesátiletý Olmi jeden ze svých nejlepších filmů - podle vzpomínek svého otce, který tam bojoval. S pokorou a přímostí, která v dnešní kinematografii nemá obdoby, vlastně docela tiše divákům vyjevuje svůj děs z představy, že svět zachvátí podobná válka potřetí. Naprosto fascinující práce se zvukem a principem zcizování, pro (spoiler) mrazivý efekt použití reálných záběrů z bojišť v závěru filmu. Mistrovská suverenita tvůrce, od kterého nikdo už pěkných pár let nic moc nečekal. Zjevení, které se nezatěžuje nějakým lpěním na technické dokonalosti v rovinách, které nejsou podstatné. ()
Žádného Olmiho příznivce nepřekvapí, že režisér se ani na stará kolena nehrne vstříc plnému kinosálu. Ve "Vrátí se louky", filmu obsahem odkazujícím k Bernardovým "Dřevěným křížům", formou snad k Malickově "Tenké červené čáře", zas jednou staví na světonázoru humanisty, tvůrčí prostotě a pokoře, zkušené práci s atmosférou, psychologií a realistickým detailem ; z války a nočních zasněžených hor tvaruje bezdějovou báseň v obrazech a zvucích. Poslání je - jak jinak - čiré a nadčasové : jedny válka smete, do zbylých se otiskne ; a ze všeho nejtěžší je odpustit. ()
Louky se znovu zazelenají... "al mio papá, que quand"ero bambino mi raccontava della guerra, dov'era stato soldado - mému otci, který mi jako dítěti vyprávěl o válce, v níž bojoval". Mně o téže (?) válce musel vyprávět můj děda. Vyprávě mě o tom, jako voda v řece Piavě byla odporně červená... Nechtějme se téhle války učastnit ani ve filmu, nechce to ani Ermanno Olmi. Jako by ho válka ani nezajímala, tak jako vojáci přežívající dole ve špeluňkách (špeluňky nám hořely, kamarádi padaly, smutná byla podívaná na ty raněný...), i on pátrá někde dole a uvnitř: jedna jednotka jedné armády v jedné válce. ()
Vyprávění z ohniska válečných akcí, které s rezignací na silný osobní příběh hrdiny předvádí válku za použití mocných audiovizuálních prostředků jako běsnění nadosobních sil, do jejichž víru je člověk vržen bez naděje ovlivnit další průběh nějakým osobním hrdinstvím. To vše zasazené do mrazivě malebných scenérií, kontrastujících s událostmi, které v nich probíhají. Do jednoho zákopu úzce lokálně zasazený děj s obrovským přesahem, osobní Olmiho poselství, které není žánrovým filmem ale varováním před stále aktuální hrozbou válek s pochybnými až absurdními cíli. Smekám. Mimořádně ♫ citlivá hudba. (K dokonalosti viz Vitex) 4-5* ()
Olmiho novinka mi trochu pripomina jeden z jeho predchozich filmu Il Mestiere delle armi. I tam jsme sledovali zimni utrapy vojska (tam v 16. stoleti, tady za prvni svetove valky). Mestiere ale byl stylove cistsi a mel absurdni pointu. To ale neznamena, ze by Torneranno i prati nebyl skvely film. Osobne ocenuji jakesi ztiseni v kontrastu s hlukem valky, detaily s liskou a "zlatym" modrinem i uveritelnost kazdodennosti i ostry nazor. Uveritelnost a drobne detaily byly ostatne vzdy Olmiho poznavaci znackou. ()
Galerie (46)
Photo © Italian Film Festival
![Louky znovu rozkvetou - Z filmu](http://image.pmgstatic.com/cache/resized/w663/files/images/film/photos/159/626/159626078_46eaf4.jpg)
Reklama