Režie:
Claude ChabrolScénář:
Claude ChabrolKamera:
Henri DecaëHudba:
Paul MisrakiHrají:
Gérard Blain, Jean-Claude Brialy, Juliette Mayniel, Guy Decomble, Geneviève Cluny, Stéphane Audran, Sophie Grimaldi, Paul Bisciglia, Claude Cerval (více)Obsahy(1)
Filmu, který jako jeden z prvních odstartoval novou vlnu ve Francii, dominují dva ostře protikladné charaktery. Venkovan Charles je plachý introvertní typ a horlivý student, zatímco jeho pařížský bratranec Paul je rozený bonviván, který myslí jen na večírky a dráždivé milostné avantýry. Studiem se vůbec nezatěžuje, a přesto úspěšně složí zkoušku, zatímco dříč Charles propadne. Když v úvodní scéně přijížděl do Paříže, vnímal okouzlenýma očima barvitost města, stejně jako později bohémsky vedenou domácnost i život Paula a celé jeho společnosti. Atmosféra líčení se však postupně mění, přibývá úzkostných tónů, Charlesova vyhlídka na lásku, přátelství a právnický diplom se převrací v sérii zraňujících proher. Paulův byt, jenž se nejprve zdál nadějeplným útočištěm, se nakonec stane děsivou pastí, z níž není úniku. (oficiální text distributora)
(více)Recenze (16)
Po svém skvělém vstupu do světa filmu (u Krásného Serge jsem si odpustil komentář, abych do něj nevnášel další zbytečná slova ) by nebylo fér (i když ani ve filmu se moc fér nehraje) chtít od Chabrola, aby vzápětí natočil film stejně dobrý nebo snad ještě lepší. U Bratranců je zajímavý diskurs "ztotožnění", který sdílím spolu se Sandiegem***: "Pařížská zlatá mládež nastupující šesté dekády je téma, které jde vždy trochu mimo mě. Nedokážu se s postavami ztotožnit, připadají mi povýšenecké a vyprázdněné, jejich hodnoty jsou mi zcela cizí…" Postavy Paula a Charlese jsou příliš vyhraněné, a v tom smyslu i příliš obecné; divák je jimi sevřen z obou stran a jeho vlastní manévrovací prostor je tak příliš omezen. ()
Tento raný Chabrol mě bohužel neoslovil tolik jako režisérovy pozdější psychothrillery z 60. a 70. let, které mám velmi rád (btw. přišlo mi zajímavé, že se mi zde ani nelíbila Stéphane Audran zamlada a mnohem zajímavější mi přijde až v pozdějších letech). Postrádal jsem zde nějaké nosnější téma a takřka celou dobu jsem čekal, kdy konečně přijde nějaký zásadní zvrat, který by tu předchozí nudu věčného flákání, opíjení a kouření ospravedlnil - v podstatě jsem asi čekal, kdy tam dojde k nějakému zločinu, nebo nějakému úmrtí, poučen Chabrolovou pozdější tvorbou (překvapilo mě kupříkladu, že se zde nikdo nezabije za volantem, všemu tomu vypitému alkoholu před jízdou navzdory). V tomto ohledu mě děj filmu příliš neoslovil a přišel mi podobným způsobem "zaseklý" v době svého vzniku, jako třeba Chucijevovo drama Je mi 20 let z r. 1964, a pokud jde o závěrečné rozuzlení, cítil jsem z něj téměř rozčarování - takto to prostě skončit nemělo. Možná, že chtěl Chabrol ve své době provokovat, ale mně se takový konec prostě nelíbí - mně byl z obou bratranců sympatičtější Charles (vyloženě dojemná je jeho replika ke konci, kdy odhání dotěrnou Florence: "Musím se učit. Zítra mám zkoušku, a všechno si musím zopakovat! Už tě mám dost! Zmiz. Štveš mě. Nejsem Paul. Musím se učit. Nemám čas se opíjet. Slíbil jsem mámě, že projdu. Je to hloupé, ale záleží mi na ní. Moc by ji ranilo, kdybych zklamal. Ale to ty nepochopíš. Ty myslíš jenom na sex. A teď mi jdi z očí. Zdržuješ mě od učení."), a proto jsem těžce nesl, jak dopadl. Napadá mě, že na význam štěstí v našich životech upozorňuje třeba i Allenův snímek Match Point, ten mě ale na rozdíl od Bratranců nepopuzuje a považuji ho za myšlenkově inspirující. ()
Pařížská zlatá mládež nastupující šesté dekády je téma, které jde vždy trochu mimo mě. Nedokážu se s postavami ztotožnit, připadají mi povýšenecké a vyprázdněné, jejich hodnoty jsou mi zcela cizí. Proto problémy a dilemata, které postavy těchto filmů řeší na mě nemají kýžený dopad, jsou to pro mě pseudoproblémy. U Bratranců jsem vnímal tento můj subjektivní přístup dosti palčivě, nenašel jsem ve filmu žádný hlubší smysl než jednoduché zacílení k dosažení paradoxní situace, která je vyřešena z hlediska postav dosti neuspokojivě. Základní ideu díla se mi pochytit nepodařilo a asi skutečně nebylo účelem na ni nezávazné dění vystavět. Spíše zajímavý náhled do rodící se "kultury", na svou dobu bezesporu svěží a vzrušující, pod tím vším však prázdnota (že by průnik existenciální nálady?). ()
Latentní obdiv k fašismu (či nacismu) nemohl ani jinak než tragicky skončit, navíc podán téměř formou romantické opery (využívající ale i klasické - za doprovodu Mozarta) s hudbou od Wagnera (což se samozřejmě pro obdiv k fašismu samo nabízí) z Tristana a Isoldy (stejný motiv použil Buňuel ve svém zpracovnání Na větrné hůrce). Jen mě překvapuje, že Chabrol byl napadán z nekritického postoje k zobrazovanému, nemohu si pomoci, já kritiku vnímám jako velmi silnou. ()
Můj první Claude Chabrol a popravdě říkám nic moc. Filmoví teoretici si ale můžou pošmáknout. Je to film přímo pro ně, kdy se můžou nechat unášet na francouzské nové vlně. Najdou si rozkol mezi zhýralostí a odpovědností, mezi venkovem a městem, mezi láskou a sexem, mezi povinností a užíváním si života… a pak o tom můžou sáhodlouze diskutovat. Sám jsem viděl bandu převážně protivných charakterů, kteří měli pseudointelektuální kecy, stále něco předstírali, nebyli upřímní a pořádali večírky, kterým se za nás říkalo chlastačky. Motiv, průběh a výsledek byl často stejný. :-) Ale abych jen nekafral. Nudné pasáže se střídaly s těmi zajímavějšími. Popíchnutí do Francouzů recitováním německé poezie při hudbě Wágnera byla jedna z nich. Také se občas objevila zajímavá myšlenka, kdy se objevil záchvat upřímnosti a postavy si dokázaly narovinu něco vyříkat. Závěr byl z filmařského hlediska taky fajn. Nad Chabrolem hůl rozhodně nezlomím, ale dnes to bylo jen za slabší tři hvězdy. ()
Reklama