Režie:
Isabel CoixetScénář:
Isabel CoixetKamera:
Jean-Claude LarrieuHudba:
Alfonso de VilallongaHrají:
Sarah Polley, Amanda Plummer, Scott Speedman, Leonor Watling, Deborah Harry, Maria de Medeiros, Mark Ruffalo, Julian Richings, Jessica Amlee, Sonja Bennett (více)Obsahy(1)
Film režisérky Isabel Coixet vypráví příběh 23leté Ann (S.Polley), milující manželky a matky dvou dcer, která se jednoho dne dozvídá od svého lékaře krutou pravdu - je smrtelně nemocná a zbývá ji jen pár týdnů života. Ann nechce způsobit svým blízkým zármutek a rozhodne se nést svůj osud v tajnosti. Ten kousek života, který ji zbývá chce prožít s velkou chutí. Dohnat vše co zanedbala, smířit se s lidmi, se světem Scénář vychází z literární výpovědi Nanci Kincaid PRETENDING THE BED IS A RAFT. Na filmovém festivalu v Berlíně film obdržel speciální cenu Art House Cinemas. (oficiální text distributora)
(více)Videa (1)
Recenze (137)
Podľa námetu to mohlo sa jednať o citové vydieranie alebo o nudnú romantickú melodrámu. Pre mňa platí skôr tá druhá varianta s úplne vyprázdnenou myšlienkou a priebehom, ktorý nikam neviedol. Fádne spracovanie témy, nerozpracovaný charakter a plán dievčiny do zbytku života a mnoho nie úplne logických zvratov. Podobné filmy: The Bucket List, Klopanie na nebeskú bránu , Griffin & Phoenix. ()
Nenadálá jobovka v podobě ortelu - "zbývají vám dva měsíce života" - co si s ní počít? Ann zvolila netradiční a originální cestu - pro filmové ztvárnění jistě neotřelou a inspirativní, ale představíme-li si skutečnou Ann a její rodinu, nezbývá, než si klást otázky - byl by oddaný manžel vážně vděčný za ušetřené depresivní chvíle strávené v nemocničním pokoji, nebo by se raději, byť bolestně, loučil se svou umírající ženou? Možná by mu jeho účast pomohla mnohem lépe se se ztrátou vyrovnat. Namluvit přání k narozeninám svých dcer vypadá jako rozumné rozhodnutí, ale možná by jen každoročně jitřilo rány a vyvolávalo nezodpovězené otázky - například, proč umírající matka trávila svůj krátící se čas s cizím mužem? Nicméně, zajímavě natočený pohled na poslední týdny v životě mladého člověka, sice velmi statečného, ale zároveň i sobeckého a nevyzrálého. A JANARYBA má recht! ()
Včera jsem koukal na Pořád jsem to já a zařekl jsem se, že už si nepustím žádnej další film o umírání. A ejhle...další. Ale krásnej! Jemnej, uvěřitelnej, citlivej, civilní... Pořád jsem to já je v porovnání s tímhle bída nastříkaná něčím, co mi zpětně moc nevoní. Možná to znáte - něco vás zaujme, chvíli se vám to snad i líbí, a zpětně se, když si to vybavíte, podvědomě zašklebíte nebo dokonce otřepete odporem. Tohle bylo jiný. Silný. A smutný. Hodně smutný... :( ()
Pár týdnů života? Pro mě absolutně něco nepředstavitelného. Důvod k to mu, aby se mi úplně zhroutil celý svět a komu ne. Utajit takovou zprávu před svou rodinou bych nemohla. Nechtěla bych se tím ještě vnitřně užírat, když by mě ještě pomalu užírala nemoc. Myslela jsem si, že mě příběh chytne za srdce a nepustí ho až do svého konce, že mě hluboce zasáhne. Bohužel, se tak vůbec nestalo. Kdybych hodnotila pěti hvězdami, byla bych sama proti sobě a to v žádném případě nechci. Koukám, že si Debie Harry odskočila od Blonďáků k filmu. Poznala jsem ji hned. ()
65%. Téma výborné, ale zpracování nic moc. Místy jsem se docela nudil a chladný přístup k očekávané smrti hrdinky byl na mě až moc chladný. Zahráno docela dobře, hlavně Molina mě překvapil. Nejsílnější moment asi opravdu byl ten, kdy sousedka vysvětluje své trauma s dětmi a to je, na to jaké téma film nese, hodně divné. Někdo je rád, že to nehrálo na city, ale co jiného už by mělo na city hrát? ()
Galerie (22)
Zajímavosti (1)
- Celosvětová premiéra proběhla 10. února 2003 na Mezinárodním filmovém festivalu v Berlíně. (ČSFD)
Reklama