Režie:
Dan SvátekKamera:
Jakub ŠimůnekHudba:
Ondřej HavlíkHrají:
David Švehlík, Jaroslav Dušek, Ondřej Malý, Ivan Franěk, Marika Šoposká, Simona Babčáková, Jiří Maryško, Jaroslav Plesl, Michal Gulyáš, Taťjana Medvecká (více)VOD (5)
Obsahy(1)
Úsměvy smutných mužů přiblíží příběhy úspěšných chlapů, kteří se přes dno lahve dostali na samotné dno života. Na dno, odkud vede už jen cesta vzhůru. Na válečné stezce s chlastem potkává Josef třeba Honzu, bývalého reprezentanta v triatlonu a účastníka nejtěžšího závodu světa – Ironmana. Úředník a geniální matematik Milan zase věří, že je vyslancem z vesmíru. Někoho zradila žena, někdo hrál v německém gay pornu a svůj příběh má i Tomáš, který zašel ve vztahu se svou nevlastní dcerou až příliš daleko. Všichni z různých důvodů chlastali ve velkém stylu první ligu, někdo sám doma jiný jako tahoun v hospodě. Pod dohledem přísné primářky a v pevném režimu teď společně poznávají, jak lehké bylo opojnému alkoholu propadnout a jak naopak těžká je cesta ze závislosti ven. Ze závislosti už ale cesta ven nevede, jediná šance je nahradit alkohol něčím jiným. Co takhle uběhnout maraton? (Bontonfilm)
(více)Videa (2)
Recenze (412)
Švehlík se mi nějak vryl do paměti svým Adamem Klosem, takže jak někde vidím jeho jméno, automaticky pouštím play, bo mě tenhle frajer neskutečně baví. Nehomosexuálně samozřejmě. Možná, jako ano, tolik vlasů jako má von bych taky chtěl. Ale to sem odbočil. Jinak on ty léčebny umí. Už s Langošem zvládl předvést jednu solidní odmašťovnu a tady to není jinak. Českej film je sice ve velké žumpě, ale občas z té žumpy vyleze někdo jako právě Švehlík a i s tím Ulice, Ordinace kástem se na to dá kouknout. 80% P.s.: Jarda Plesl opět výbornej. ()
Úsměvy smutných mužů nabízí v rámci české produkce lehce nadprůměrné drama s komickými prvky, které sází zejména na námět a herecké obsazení, z něhož vynikají především David Švehlík, Jaroslav Dušek a Ondřej Malý. Jakákoli závislost je krajně nebezpečná věc a postavit se jí čelem není vůbec jednoduché. Je to běh na dlouhou trať, při kterém může člověk kdykoli spadnout, nicméně důležité je, aby vždy vstal a pokračoval ve svém snažení, protože onen pocit při pokoření cílové roviny je nepopsatelný a lákavý. Nemohu se zbavit pocitu, že se z filmu dalo vytřískat o něco více, byť obsahoval nejednu syrovou a nadmíru realistickou scénu, která divákovi přiblížila úskalí v zajetí "tekutého démona". ()
Jsem skoroabstinet a na české filmy chodím do kina nerad. Takže pro mě byly Úsměvy smutných mužů asi stejně lákavé, jako lesbické porno pro Mirku Spáčilovou. Zatímco alkohol mi prostě nechutná, tak českým filmům se vyhýbám díky sérii zklamání posledních pár let. Nicméně byl jsem svou drahou nadpolovičkou (samozřejmě ne pod nátlakem) přesvědčen, že "pro mě bude dobré", ten film vidět. Absolvovala se mnou několik "pohádek pro dospělé", takže ty vyjednávací schopnosti nejspíš odkoukala od Thanose. Jsem latentní demokrat, takže jsem kývl (dokonce se mi povedlo nevypadat u toho, jako kdyby mi někdo o hlavu ohýbal traverzu). Kino Svratka, staré dobré singlsálové kino, začali plnit lidi. Blažený úsměv mé drahé nadpolovičky rozšifrovalo její konstatování, že si konečně připadá v kině patřičně. Skoro jako na třídní schůzce. Rozhlédl jsem se a pochopil, co tím myslí. Nijak zvlášť pohodlné sedačky velmi solidně zaplněného kina, okupovaly zadnice převážně mých vrstevníků. Věkový průměr návštěvníků Marvelovek, mezi které se řadím hrdě i já, byl pokořen o dobrých 15-20 let. Uvědomil jsem si, že mezi ně minimálně designově zapadnu, což mě trošku otrávilo, ale s mým nulovým očekáváním ohledně "filmu o alkoholicích", už to moc nepohnulo. A snad i právě to, že jsem žádné recenze nečetl a očekávání nechal doma, nakonec přispělo k pocitu příjemného překvapení. Díky skvělé předloze p. Formánka, který dokázal vyprávět inteligentně a s nadhledem a současně bez moralizování a snahy vzbudit lítost, nebudete sledovat "ožralce, kteří si za to můžou sami", ale smutné muže, kteří se snaží popasovat s tím, že jsou otroky závislosti. Formánek neřeší kdo za to může, nenabádá, abychom se snažili pochopit, že závislost je nemoc a nedává rady, jak z toho ven. Svůj příběh vypráví prostě a s pokorou, jednoduchým jazykem bez příkras, tak jak by to alkoholem vyšisovaný, ale pořád inteligentní člověk, mohl opravdu říct. A tato opravdovost na mě udělal veliký dojem. Bohužel mi ten dojem trochu pokazil režisér. Já to chápu. Uzavřený prostor ústavu, jedna "normální" postava/divák a spousta bizarních postav(které lze obalit různými příběhy) a to vše vystaveno tlaku. Filmařský ráj, ze kterého vzešly skvosty jako Přelet nad kukaččím hnízdem, Svět podle Prota, ale třeba i Vykoupení z věznice Shawshank a spousta jiných. Takže rozumím tomu, že se režisér snažil vnést trochu invence, nebo si nějaké téma vypůjčit z již zmiňovaných perel. Jenže pokud vyprávím velký příběh podle skutečné události a snažím se o uvěřitelnost, nemůžu v polovině filmu uskočit na tři minuty do pohádky a pak se vrátit zpět. Využití Duška, jakožto parafrázi na Prota, bylo laciné a zbytečně ubralo páru jinak skvěle rozjetému dramatu. Možná to bylo schválně, aby se právě to napětí zmírnilo. Duškovi fanoušci to asi ocení a věřím tomu, že nemalé procento platících diváků, přišlo právě na film s Duškem. Nevím, jestli jim to bude stačit, protože on je to film spíš se Švehlíkem, který je standardně výborný, ale především film o Josefovi. I přes mou výtku, je to jeden z mála opravdu povedených počinů a jako takový ve vás nechá pár otázek, na které je dobré se ptát. Kolik šancí si člověk zaslouží? Už jsme poznali, jaké to je být na dně? A čím to je, že někdo dostane od života ránu, otřepe se, zapláče si a jde dál a jiný se z toho dna přesune na dno láhve a sice se dokáže odrazit, ale nevydrží sám plavat a tak zase klesne? Jsou slabí, nemocní, nebo to mají v genech? V Úsměvech smutných mužů odpovědi nedostanete. Pan Formánek vám ale ukáže, že tu bitvu jde aspoň zremízovat a jak se to povedlo jemu. Normálně by to mohl být spoiler, ale ten chlapík pracoval na scénáři a dokonce si i zahrál malou roli. Procento vyléčených/nechlastajících alkoholiků je děsivě malé, takže přiznaný happyend je na místě. () (méně) (více)
Pokud se budou točit filmy typu Kobry a užovky nebo tady Úsměvy smutných mužů, pak má českej film smysl, škoda jen, že na tyhle kvalitní kousky se vždycky najde pět naprostých shitů. Velkej palec nahoru za to, že to Dan Svátek natočil bez kompromisů, a i těch pár vtípků, co tam je, je spíš legrace přes slzy beznaděje. Alkohol je prostě svinstvo a kdo chlastá, je lůzr. Herci do jednoho výborní, stejně tak hudba a vůbec se to celý tak nějak sešlo. Proč takových kvalitních filmů není víc? ()
Neviděl jsem zatím všechno, ale pro mě prozatím jednoznačně nejlepší český film roku 2018. Sice jsem nikdy s chlastem problémy neměl a nedokážu posoudit autentičnost, ale v ní spatřuji největší klad celého filmu - působí zatraceně autenticky, uvěřitelně a realisticky. Skvěle napsané (údajně velmi dobře zvládnutá knižní adaptace), skvěle natočené a mimořádně zahrané - Švehlík je adept na Lva a ve vedlejší roli podle mě exceluje Ondřej Malý, trochu mě mrzí, že ačkoli je Plesl na plakátu, ve filmu se nám moc neukáže. Francouzský host Franěk potěší taktéž. Duškova postava je složitá jako je možná složitý on sám, k tomu nemám jednoznačný názor. Tisicerý dík za to, že v ČR takový film vznikl. ()
Galerie (51)
Zajímavosti (15)
- Ve scéně, kdy jede rodina Josefa F. ve vlaku v restauračním voze, je v prvním záběru vidět, jak mají na talíři už jen zbytky jídla. V následujícím záběru je talíř ale plný. (joshula)
- Jaroslav Dušek, který hraje pacienta, který se představuje jako velitel 5. hvězdné flotily z Aldebaranu, se se svým předobrazem potkal na premiéře filmu. Přestože scenárista Josef Formánek říkal: „On je plachý nepřijde.“ Přišel. Dušek ho nakonec pozval i na pódium, kde si spolu povídali. (sator)
- Natáčelo se především v psychiatrické léčebně v Petrohradu u Jesenice na Rakovnicku. Dalšími lokalitami byly Zlín, Praha nebo Ústí nad Labem, kde se štáb objevil třeba v restauraci Na Rychtě. (rakovnik)
Reklama